HOST

Ninefox Gambit

Copyright © 2016 by Yoon Ha Lee

All rights reserved

Cover art © Chris Moore

Translation © Dana Krejčová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-510-8 (PDF)

ISBN 978-80-275-0100-7 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0099-4 (MobiPocket)

Kapitola jedna

Učitelka na kelské akademii kdysi vysvětlila Čerisině třídě, že hraniční fukar je zbraň, která by se měla použít až jako ta úplně poslední možnost, a to nejen kvůli své neblahé proslulosti. Dotyčná učitelka viděla jednou takový fukar v akci. Čeris ovšem v hlavě neuvízlo nic takového, jako že třeba všechny dveře v obleženém městě vyslaly záření, které obyvatele upeklo. Nebyly to ovládací rovnice, dokonce ani učitelčino levé oko, poškozené během zmíněného útoku, v němž se jako bludička mihotalo světélko.

Ne, Čeris si zapamatovala hlavně učitelčinu poznámku bokem: že když po návratu našli těla, která byla pouhými mrtvolami s popraskanýma očima, a nikoliv pokroucenými radiačními branami na pozadí sežehlých černých zdí a sklovitých střepů, byla to jedna z nejlepších chvil jejího života.

O pět let, pět měsíců a šestnáct dní později, obklopená rozmačkanými tanky a kouřícími krátery na Rypadle, odlehlé planetě kacířských úhořů, došla kapitán kel Čeris z roty Volavka ze 109.—229. praporu k závěru, že její učitelka vykládala pohádky. Mrtví — kosti, z nichž se odpařilo maso — nepřinášeli žádnou útěchu. Byla to jenom předčasně odškrtnutá čísla.

Podle instruktáže měli úhoři směrový generátor bouřek. A bouřky měnily vektory. Působily sice jen lokálně, ale bylo nepříjemné, když paralelně se pohybující kolony skončily na opačných koncích cesty sto kiláků od sebe, a osudné, když vás přesun po povrchu planety poslal místo toho do podzemí. Pokud jste se ocitli příliš blízko, mohly vás bouře zcela rozložit na jednotlivé atomy. Čeris i ostatním kapitánům se dostalo ujištění, že pohlcovače počasí udrží bouře v omezeném prostoru a že kelské pěchotě postačí tam jen napochodovat a zmocnit se generátoru.

To bylo před osmnácti hodinami. Nešlo o to, že by byl někdo překvapený, když plán selhal. Tohle byla jatka.

Rota Volavka opustila úkryt v jihozápadním lese před pouhými třiaosmdesáti minutami. Záměrem bylo postoupit únavným obloukem na východ a pak se stočit na sever kolem kóty 117, protože informace od rozvědky naznačovaly, že předvoj úhořů obsadí hřeben u lesa a cestu na vrch samotný ponechá volnou. Když se Čerisina rota vynořila z lesa, uviděla, co se stalo kelům, kteří šli před nimi.

Čeris si ony první, děsivé dojmy z toho, co zůstalo z praporu, nedokázala uspořádat. Nohy obrácené naruby vedle nepoškozených bot. Černo-zlaté kelské uniformy vpletené do roztrhaných hrudních košů. Pokroucené lebky s rozevřenými čelistmi a očními důlky zírajícími ze spánků a pruhy šlach zauzlované kolem drolících se zubů. Kniha sprostých slov vepsaná do každého marného odstínu červené, jaký kdy lidské tělo vytvořilo, stránky rozevřené po celém bojišti od obzoru k obzoru.

Její rota přežila jen díky hloupému štěstí. Zdržela je chyba v polní síti, a tak unikli hlavnímu náporu. Čeris nevěděla, jestli to zvládla i některá z ostatních rot či praporů. To, že nedokázala navázat spojení s velitelstvím, pro ni nebylo překvapením. Výpadky spojení nebyly nic neobvyklého. Nicméně rozkaz byl rozkaz, a tak bylo nejlepší pokračovat dál. Jakmile se dostanou dost blízko, hlavní voj úhořů už proti nim nebude moct použít bouře, protože jinak by se sami ocitli v jejich dosahu.

Tepelné impulzy v levé paži ji upozornily na kontakt. Služebník Vrabec 3 hlásil souřadnice blížícího se úhořího praporu, odhadovaný příchod za dvě hodiny. Vysílání skončilo výbuchem bolesti: služebník byl odhalen. Nemělo smysl doufat, že v něm úhoři nepoznají kelského služebníka, a bylo znepokojivé, že mu byli ochotní prozradit, že ho našli, než ho zničili. Na oplakávání Vrabce 3, který měl rád kelskou hudbu, nebyl čas. To bude muset počkat.

„Něco od ostatních služebníků?“ zeptala se Čeris přes subvokální přenos svého spojovacího důstojníka, poručíka-ženisty Dinenga.

Chvíle ticha. „Nic, pane,“ řekl Dineng. „Vrabec 8 zkoumá bouři před námi.“

Čeris se zamračila na opakované blikání hlášení ve formě optických vrstev. Pokud něco, znejasňovaly jí obraz situace, ale na to ona byla zvyklá.

Tlachání v přenosu poslouchala na půl ucha a přitom porovnávala staré mapy i nová hlášení průzkumníků. V proudu zvuku praskala pořád dokola určitá slova: Úhoři. Spánek. Bouře, fraktální koeficient, nemůžou si ty pohlcovače počasí pospíšit. A pro všechno na světě, to už zase kel Inoe žvaní o svém sexuálním životě?

Čeris by osobně nevadilo, kdyby si mohla zalézt do stínu pod skálou a nejmíň týden prospat. Týden byl jednou z mála časových měr, které hexarchát neupravoval. U nich doma ve Městě hodujících krkavců používali osmidenní týden. Když byla unavená, bylo snadné přepnout z desetidenního vojenského týdne na osmidenní. V potají udržované tradici lidu, z něhož pocházela její matka, by byl dnes Mrtvolný den, připomínající důležitost mrchožroutů. I když, o té by se dalo pochybovat.

„Pane.“ Nadporučík kel Verab ji vytrhl ze zasnění. „Nelíbí se mi ty siluety na kótě 119.“ Tato kóta ležela jihozápadně od kóty 117. Vyvolala si komplikovanou siluetu na obrazovce a zamračila se na ni. „Nejspíš nějaké zařízení. Vsadím se, že má oči. A úhoři určitě povolají dělostřelectvo v tom momentě, kdy si budou myslet, že nás vyřídí všechny, na to můžete vzít jed. Možná bychom měli jít dál na východ.“

„Nemůžeme se kacířům vyhýbat věčně,“ namítla Čeris. „Budeme muset doufat, že pokud začnou vrhat střely, formační ochrana vydrží.“ Oslovila celou rotu. „Formace,“ nařídila. „Pirův vějíř.“ Mělo to i delší jméno, ale na bojišti neměl na celá jména nikdo čas.

Pirův vějíř patřil k jednodušším formacím. Jak jméno naznačovalo, připomínal klín. Pro Čeris to bylo nejjednodušší: držela hlavní otočný bod v čele a všichni upravili pozice vzhledem k té její.

Boj ve formaci byl kelskou specialitou. Spojení formační geometrie a kelské disciplíny jim umožňovalo usměrňovat účinky exotik, od žárových kopí po silové štíty. Naneštěstí, jako se všemi exotikami, tato schopnost závisela na tom, nakolik se místní společnost držela hexarchátního vysokého kalendáře. A vysoký kalendář nesloužil pouze ke sledování času. Zahrnoval i svátky, výroční dny s obřadným mučením kacířů… zkrátka, celý vratký společenský řád.

Že se účinek formace začíná šířit, Čeris poznala, když svět zmodral a černé se prolnuly do šedé. Pirův vějíř nabízel ochranu před počasím. Obvykle bylo lepší spoléhat se na pohlcovače počasí, jenže Čeris už přestala věřit, že na této misi budou fungovat. Naneštěstí formace nezaštiťovala jednotku před přímým zásahem. Doufala, že se dostanou ke generátoru dřív, než to začne být problém.

Pokud by se situace změnila, byly tu další formace. Knihovna kelské pěchoty jich čítala tisíce, i když základní lexikon jich zahrnoval jen asi stovku. A také jste při modulaci museli počítat s přechodovým časem, zvlášť mezi méně známými formacemi. Čeris mohla svým vojákům podat informace přes síť, jenže to nenahrazovalo cvičení.

Zahnuli k severu a pochod Čeris uklidnil. Nízké, tlusté sukulenty — příliš nízké, než aby tvořily spolehlivý úkryt —, které tu rostly, končily rozdupané. Rostliny vydávaly štiplavou vůni, která slábla do mdlé přesládlosti. Průzkum oblasti ji neoznačil za toxickou. Čeris nevěděla, jestli mají rostliny nějaký význam pro úhoře. A ona Rypadlo pravděpodobně opustí, pokud tedy Rypadlo vůbec někdy opustí, aniž to zjistí.

Nadporučík Verab ji tepelným pulzem upozornil na to, že byl spatřen nepřítel. V přenosu Čeris zaslechla, jak mladší seržant řve na někoho, kdo upustil pušku, zeleného rekruta, který měl nadání všechno zpackat.

Polní opevnění úhořů kontrolující jeden z větších pahorků vypadalo jako hrubé pobřeží v moři prachu a jejich hlídky se pohybovaly s jistou lajdáckostí. Vzdálené postavy se ale začaly vzrušeně pohybovat: Čeris by se vsadila, že si mysleli, že tu jsou v bezpečí.

Letmý zájem vzbudila úhořská korouhev, což byl zelený oheň a pochmurný stín s kroutícím se motivem. Úhoři se nazývali Společností rozkvětu, třebaže hexarchát toto jméno nepoužíval. Odebrání jména upíralo dotyčným lidem jejich moc, což byla lekce, na niž se Čeris snažila nemyslet.

„Ukázat kelskou korouhev. Postoupit a pal. Chci, aby všechno, co se hýbe, chcíplo.“

Korouhevníci zapnuli generátor a k nebi vyšlehl oheň. V srdci zlatých plamenů byl kelský jestřáb z popela, černý pták hořící ve své vlastní slávě, a pod ním znak jejich generála, trnový řetěz. Přestože ji pobavilo, s jakou útlocitností byl znak navržen — pochopitelně v něm nechyběl okázalý jestřáb z popela, pochopitelně v něm byl oheň —, pocítila Čeris při jeho spatření tajné pohnutí.

Několik zelených vojáků z Verabovy čety střílelo na stráže, ale příliš rychle a ne moc přesně. Seržantovi, zaujatému něčím jiným, trvalo přesměrovávání jejich úsilí k něčemu užitečnějšímu příliš dlouho, ale Verab už to řešil. Ovšem pořád bylo lepší střílet než nestřílet.

Bouře řádila kolem nich a úhořskému opevnění se vyhýbala s ohromující přesností. Svět se proměnil ve změť siluet. Pach země byl palčivý, sůl, kamínky, sladkost. Čeris si někde na pozadí vnímání uvědomila, že ta sladkost vychází z probuzených květů sukulentů.

Budou se muset ležením přebrodit, než se dostanou do bezpečí před počasím. Čeris uvažovala, jestli úhoři obětují svoje lidi, aby mohli plný nápor bouře přesměrovat proti kelům.

„Nadporučíku, máte svou četu pevně v ruce?“ zeptala se Čeris Veraba.

Při boji ve formaci záleželo na stavu mysli každého vojáka, jinak exotické účinky kolísaly. Byl to mikrokosmos důležitosti doktríny v hexarchátní společnosti. Formační instinkt, který každý kel dostal na akademii naprogramovaný, měl zajistit nezbytnou soudržnost. V praxi to s někým fungovalo lépe než s jiným.

„Budou sloužit, pane,“ opáčil Verab úsečně.

„Zajistěte to,“ nařídila mu Čeris.

Obrazovka ukazovala, že ostatní čety se drží dobře. Kulky zasahovaly ochrannou zónu formace a odrážely se v absurdních úhlech. Všude kolem nich se valila voda, nicméně Čeris ani vojáků stojících poblíž se liják nedotkl.

Déšť se však překvapivě rozletěl ve sníh a sníh v krystalky. Čeris si poslala Vrabce 14 pro jeden krystal. Bylo to lesklé stříbro rozkládající světlo do duh, pokud by tedy duhy znaly jen studené, smutné odstíny modré a fialové. Čeris se krystalu nedotkla, i když měla natažené kelské rukavice. Vrabec už začínal korodovat a ona mu vyjádřila své politování. Odevzdaně zacvrlikal.

Pirův vějíř je měl zbavit bouře bez dalších transformativních účinků. Čeris se zamračila. Značnou část svého pětiletého pobytu na akademii strávila studiem matematiky formační mechaniky. Když si nějakou formaci vybrala, učinila tak s plným porozuměním jejím konkrétním slabinám.

Problém byl, že její analýza závisela na konsenzuální mechanice vysokého kalendáře. Nyní měla náznaky, že směrový bouřkový generátor pracuje způsobem, jakým pracuje, protože spoléhal na radikálně kacířský kalendář se související kacířskou mechanikou, což narušovalo správnou funkci formace. Zlobila se na sebe, že to nepředvídala. Kacíři většinou používali techniku kompatibilní s vysokým kalendářem, nicméně vývoj čistě kacířské techniky byl stále možný.

Její nadřízení to museli vědět, ale nečekala, že by se nižšímu důstojníkovi svěřovali se záležitostmi týkajícími se kacířství. Přesto nemusely ostatní kelské roty zahynout tak, jak zahynuly, setřené do bezvýznamnosti. Jako Čeris, i jejich kapitáni spoléhali na pohlcovače počasí, na své formace a na exotiky, na nichž byla jejich civilizace závislá od jejich objevu. Čeris vadilo jen málo věcí, ale zbytečné plýtvání mezi ně rozhodně patřilo.

Odchylka od vysokého kalendáře se dala změřit a její jednotka jí poskytla nástroj, s nímž mohla takové měření provést. Nasála vzduch přes zaťaté zuby a zaposlouchala se do brebentění v přenosu. Bouřka a smrt a barva oblohy a puchýře. Kontakty kontakty kontakty a zasraný krystaly. Jenom škrábnutí, ne — Chrif šla k zemi. To bude Chriferafa, z níž si všichni utahovali, protože se její jméno nedalo vyslovit.

Kulky a úhoří oheň se na ně řítily jako součást bouře. Čeris sebou proti své vůli trhla, když kolem ní prosvištěl pramínek ohně, který odrazila formace.

Její vojáci ji nebudou mít rádi, ale na tom nezáleželo, hlavně pokud přežijí. „Přebít formaci,“ pronesla do přenosu. Její dech byl ve vzduchu stříbřitě bílý. Zimu sotva vnímala, což bylo zlé znamení. „Družstva tři až šest, upravit formaci.“ Jednou rukou psala rovnice na druhou ruku, aby je mohly kinetické senzory zachytit pro přenos.

Nejdřív menší test. Potom, podle výsledků, další testy, aby zjistila, jaké jsou odchylky a jestli připouštějí nějaké dobré možnosti. Práce s kacířskou mechanikou zahrnovala určitou dávku kacířství, ale měla rozkaz pracovat s těmi zdroji, které měla po ruce, takže hodlala udělat přesně tohle.

Formace zakolísala. Ze svého místa neviděla jasně, ale ikonka formace se jasně a nedůtklivě rozzářila, aby ji varovala, že selhává soudržnost. Skřípavý hlas v její hlavě navrhoval, ať nařídí ústup nebo nechá vojáky přesunout do náhradní formace, něčeho, čehokoliv, co by odpovídalo doktríně. Její zorné pole na okrajích zrudlo.

„Tohle je součást plánu,“ pronesla rozmrzele a varování zrušila.

To ale nebyl skutečný problém. Tím bylo váhání jejích vojáků. Družstva tři, pět a šest plnila rozkazy, i když šestka měla potíže se přizpůsobit kvůli padlým. Čeris ustoupila natolik, že si od seržanta vyžádala momentku. Směrová bouře vyřízla v družstvu mezeru a ve zvětšující se narůžovělé louži zanechala mastné fleky a částečné mrtvoly. Čeris navrhla úpravu, ale se zbytkem se už bude muset vypořádat seržant.

Družstvo čtyři se rozkazu bránilo. Pirův vějíř znali a chápali. Úpravy, které jim Čeris poslala, nikoliv. Seržant konvenčně protestoval, div že necitoval kelský kodex chování. Formace nepatří do kelských lexikonů. Nekonvenční myšlení představuje pro prověřenou hierarchickou soustavu nebezpečí. Její rozkazy nepropagují nejlepší zájmy hexarchátu. A tak dále.

Bouře padala v provazcích vlnícího se světla, ostře hadovitého a dráždivého. Čeris nechala Dineng poslat pro dalšího Vrabce, aby si ověřila, že to světlo je smrtelně nebezpečné. Vrabec se jedné stuze světla vyhnul příliš pozdě a byl proměněn v masu rovnoběžných plátků a kovového skřípotu. Padl na zem a už se nehýbal. Světlo ho přestavovalo znovu a znovu, až nezůstalo nic než srostlina seříznutých krychlí. Čeris sebou trhla, ale už se s tím nedalo nic dělat.

Otevřela přenos a vzdorovitému seržantovi velmi shovívavě řekla: „Znovu to zvažte.“ Bude lepší zajistit si jeho spolupráci. Jinak by musela formaci upravit s nejistými výsledky.

Celá léta s ním jídala u vysokého stolu a poslouchala jeho historky o službě v Zatopené marce a na Opeřeném mostě mezi dvěma velkými kontinenty na planetě Machtu. Věděla, že si rád dává dva loky ze svého poháru poté, co dokoluje pohár společný, a pak si na rýži aranžuje nakládanou zeleninu nebo sezamový špenát. Věděla, že mu záleží na tom, aby byly věci na správném místě. Bylo to pochopitelné nutkání. A taky ho to nakonec zabije.

Čeris už přepisovala rovnice, protože věděla, jaká bude jeho odpověď.

Seržant zopakoval svůj protest a jen tak tak, že ji neobvinil z kacířství. Formační instinkt ho měl přinutit uposlechnout, ale to, že její jednání považoval za silně nekelské, mu umožňovalo vzdorovat.

Čeris utnula spojení a vyslala další přednostní povel. Potvrzení od seržanta Veraba znělo ponuře. Čeris označila čtvrté družstvo za vyhnance, už to nebyli kelové. Neuposlechli ji, a tím to končilo.

Nová formace se trhaně poskládala a vyrazila. Dostali se pod těžší palbu. Dva stromy vybuchly, když se jich dotkl úhoří oheň, zatímco je míjelo páté družstvo. Jednoho desátníka přibily ke svahu třísky, které se následkem výbuchu rozletěly kolem. Voják tři kroky nalevo od Čeris vypadl z formace a zmizel v oparu krve a cárů. Kel Nikara, který tak dobře zpíval.

Čtvrté družstvo se již rozpadalo, ale ona neměla čas, aby mu věnovala pozornost.

Vedla postup z bodu do bodu. Znovu upravila formaci, vysílala rozkazy jednotlivým vojákům a řešila v hlavě mezilehlé figury, aby udržela geometrii v rámci nezbytných chyb. Bouře ustupovala. Byli příliš blízko úhořů. Následná otázka byla, jestli by měla vymyslet formaci, která by jim poskytla lepší ochranu před úhořími invariantními zbraněmi, které mohly fungovat pod jakýmkoliv kalendářem, když teď již bouře nebyla ve hře.

Stáli proti pětinásobné přesile, jenomže úhoři neměli přístup k formacím, takže kelové měli šanci. Čeris spěchala, proto vsadila na přímočaré znásobení síly. Další úpravy. Zbývající vojáci věděli, že jí mají věřit. A zvukový proud to odrážel. Úhoři, mrtvolný smrad, těžká palba z toho hájku, bubnování. Opět věnovali pozornost důležitým věcem.

Ke své úlevě dokázala zjednodušit násobič síly, upravený z figury Jeden trn otráví tisíc rukou, aby ho mohla použít ve své improvizované formaci. Ona i vojáci byli vyzbrojení kalendářními meči, jež se obvykle používaly při soubojích. Nebyla to zrovna nejlepší zbraň, ale už byli blízko generátoru bouří, který měli získat nepoškozený, a generálovy rozkazy byly jasné. Meče by neměly poškodit neživé předměty, což bylo hlavní kritérium.

„Meče, teď,“ nařídila Čeris.

Kelové tasili meče. Každý meč tvořil jinak zabarvený čistý prut světla. Čerisin přecházel od modré u jílce k červené na špičce. Když se přiblížili k nepříteli, zaplála na čepelích čísla: den a hodina vaší smrti, říkali kelové s oblibou.

Až na to, že datum a čas na Čerisině meči byly špatně. Nebyla jediná, koho to vyděsilo. Údržba, radši použít pušku, děsivá kalendářní hniloba. Nejenže byla čísla špatně, ale navíc blikala a jiskřila, zaostřovala se a rozostřovala. Rychlá prohlídka roty ukázala, že všechny meče mají stejný problém. Už to samo o sobě by bylo dost špatné, ale meče navíc ani nebyly synchronizované.

„Pane, možná jiná zbraň —“ ozval se nadporučík Verab.

„Pokračovat v postupu,“ rozkázala Čeris. „Žádné střelné zbraně.“ Pokud budou meče k ničemu, budou muset zkusit něco jiného, nicméně meče nezhasly úplně. To jí dávalo naději, pokud se tomu tak dalo říkat.

Zpočátku probíhalo všechno dobře. Po každém úderu meče šlo k zemi deset úhořů, jak se siločáry prosekávaly jejich řadami. Čerisina práce s mečem byla metodická, systematická, stejně jako když se účastnila souboje. Jediným svým výpadem probodla osm vojáků v úhořích řadách. Vždycky byla dobrá v úhlech.

Jak se prosekávali přes úhoře, kelská formace držela. Zbývající mlha v kopcích nabrala narudlý odstín. Čeris si záměrně všímala úhořích obličejů. Příliš se nelišily od tváří jejích vojáků: mladí, staří, s tmavou pletí i světlí, oči většinou hnědé, občas šedé. Jeden z nich mohl být Dinengův bratr, nebýt světlých očí. Ale v kalendářním světle vypadali cizácky, zalití odstíny neurčité barvy, která se pomalu měnila v určitější.

Když se v dohledu objevil generátor bouří, narazili na nečekaný zádrhel. Generátor samotný se krčil na návrší nízkého kopce, viditelný za průhlednou palisádou. Ze všeho nejvíc připomínal malý, zdeformovaný tank. Čeris požádala jednoho Vrabce o analýzu přibližné hmotnosti, a dostala ji. Nad odpovědí si hryzala ret. No, na to ostatně byly vznášeče.

Dalším divným faktem bylo, že kromě čtyř úhořích služebníků generátor nikdo nebránil. Služebníci byli vyzbrojení lasery, ale jejich palba zatím nepronikla přes kelskou obranu.

Vzduch zchladl a zešedl, z čehož Čeris poznala, že současná formace ztrácí na účinnosti. Těžko se jí dýchalo, a i když měla nouzovou zásobu vzduchu jako všichni, tušila, že tohle je teprve začátek. A opravdu, jakýkoliv pohyb byl stále těžší a těžší.

První pokusy o opravu formace měly za následek pouze studenější vítr a šedivější svět. Skřípajíc zuby — zima, entropie, byl čas vypadnout, ale byli tak blízko — zkusila jinou konfiguraci. Bylo těžké myslet, těžké přimět se dýchat. Měla dojem, že slyší píseň sněhu.

„Potřebuju vaše výpočetní kapacity,“ oznámila Čeris svým poručíkům. Byli tak blízko ke generátoru počasí, a úhoři před nimi už prchali. Museli se prostě jen zmocnit toho zatraceného krámu a držet ho, dokud je nevyzvednou. Jenomže na to, aby ho udrželi, potřebovali fungující formaci. Stačilo to, aby zatoužila po časech obyčejných kulek a bomb.

Představa, že své vojáky zbaví výpočetních prostředků, se jí líbila stejně jako jim, což znamenalo, že vůbec. Jenomže nebyli v táboře, kde by mohli sestavit výkonnější síť. Tady neměli přístup k větší, výkonnější síti přátelského divomůrového transportu či vojenské základny. Čeris musela použít polní síť, protože nic jiného prostě neměli.

Poskytla své rotě vteřinu, aby pochopila, co se stane, a pak převedla všechny jejich přidělené zdroje na sebe. Ignorovala stížnosti, některé důraznější, jiné méně, nevidím, ztráta souřadnic, byla taková zima, a změť nadávek. Verab něco říkal ostatním poručíkům, ale neoznačil konverzaci pro její pozornost, a tak usoudila, že to vyřídí sám.

Formulovala otázku tak, aby jí mohl výpočetní útok dát odpověď v rozumné době. Rotní síť nebyla vnímavá jako vojenští služebníci, ale pokud jste věděli, jak se soustavou mluvit, byla schopná poskytnout diferencované odpovědi. Když svět opět zčernal, síť jí sdělila, že by měla postupovat podle konkrétní série aproximací. Povolila výpočet a dodala omezení mající za úkol urychlit zkoumání vhodných řešení.

Problém bylo snadné odhalit: nejenže generátor bouří spoléhal na kacířskou mechaniku, což také vysvětlovalo potíže pohlcovačů počasí, ale navíc sám o sobě představoval narušení vysokého kalendáře. Čeris se netěšila na to, až to bude oznamovat svým nadřízeným.

Přelil se přes ně zelenočerný oheň, zbytky úhořího odporu. Čeris v duchu prosila, aby formace vydržela tak dlouho, než se polní síť prokouše výpočty. Rychleji, myslela si a byla jí taková zima, až si byla málem jistá, že má zuby jako rampouchy a prsty zmrzlé do artritických větviček.

„Generátor je náš, pane!“ zvolal Verab, když jeho četa vyřídila poslední prskající hlouček úhořů. Na chvilku měli klid.

„Výborně,“ pochválila ho a myslela to vážně. „A teď se musíme udržet.“

Výpočty si vybíraly svou daň. Skrze přenos Čeris zjistila, že kel Zro ze třetího družstva přesunula víc funkcí svého situačního vnímání do přenosu, než bylo rozumné, a teď za to platila. Voják po Zroině pravici varovně vykřikl a ona svou pozici stačila jen tak tak upravit, aby ji nezalil úhoří oheň. Zro nebyla jediná, kdo měl potíže. Dokonce i lidé, kteří používali přenos s obvyklou obezřetností, byli desynchronizovaní.

Čeris požádala síť o shrnutí předběžných výsledků a prošla si je. Nic, nic, nic — aha. Zatímco se obloha vytrácela, naťukala své návrhy a zase čekala.

„Pane,“ ozval se poručík Ankat ze třetí roty. „Mám takové tušení, že někdo úhoře znovu řadí, aby se na nás vrhli. Víte, bylo by to od nich chytré.“

„Nedokážu síť přimět, aby počítala rychleji,“ opáčila Čeris. „Jsme kelové. Oni ne. Jestli je ze sebe budeme muset sundávat zuby nehty, tak to taky uděláme.“ Systém konečně přišel s funkčním modelem podmínek, které je trápily. Čeris spolkla bezděčné syknutí úlevou a rozkazy štěkala jazykem, který byl jako kus uhlí poté, co vyhasla poslední jiskřička.

Rota se na její rozkaz pohnula jako stroj rozložený na vrzající součástky. Čeris provedla úpravu podle trasy čety jedna a dvě a nechala zadní čety přejít dopředu, aby vyřídily zbytky úhořů. Postupně, jak nacházeli správné pozice, se poslední entropický chlad odletnil. Moci opět normálně dýchat byla úleva.

Čeris si dovolila vteřinku rozjímat nad nejbližšími úhořími mrtvolami. Některé zvětraly v sochy kalného ledu. Jiné se roztekly do záhadných barev zapomínajících správné odstíny masa, očí a vlasů. Odhadla ztráty a zaznamenala je pro pozdější porovnání s pozorováním Vrabců. Bylo důležité potvrdit počty, zvlášť když mrtví byli mrtví vaším přičiněním.

S poručíky přeorganizovala rotu, aby lépe bránila generátor bouří, s použitím formace znepokojivě se podobající Hranici hořící dovnitř, která byla na seznamu zakázaných. Pak vyslala zhuštěnou zprávu, v níž orbitálnímu velitelství sdělovala, že získali nejisté předmostí na úhořím území. Vysílání by s trochou štěstí mělo projít.

Chvilku jí trvalo, než poznala velitelský podpis na příchozím hovoru, protože ho nečekala, ne tak brzy po odvysílání.

Hlas byl po bzučivém oparu tlachání v přenosu překvapivě jasný a pronikavý. „Kapitáne kel Čeris, rota Volavka, 109.—229. prapor, potvrďte příjem,“ zaznělo. Poznala, že hlas patří brigádnímu generálovi kel Faroš, která velela expedici.

Čeris jedním okem dál sledovala situaci a odpověděla na stejném kanále s použitím náležitého klíče. „Kapitán Čeris, generále. Zajistili jsme cíl.“

„Nepodstatné,“ prohlásila Faroš. Takovou odpověď Čeris věru nečekala. „Připravte se na vyzvednutí za dvacet šest minut. Generátor tam zanecháte. Prozatím jsme vyřadili místní úhoří vzdušnou obranu.“

Čeris se ohlédla přes rameno na generátor a nebyla si jistá, jestli slyšela správně. Generátor obklopovalo působivé, modrofialové světlo. Při pohledu na něj ji zabolelo v kostech, jak si vybavila ten mráz. „Generátor, pane?“

„Je to dobře odvedená práce,“ opáčila Faroš, „ale teď už je to problém někoho jiného. Nechte ho tam, kde jste ho našli.“ A odhlásila se.

Čeris předala oznámení.

„To si musíte dělat prdel, pane,“ zněla Verabova odpověď. „Jsme tady a teď, tak nás nechte to dodělat.“

„Vždycky se můžeme přihlásit, že zůstaneme,“ poznamenal Ankat suše. „Víš, jak moc kelský velení miluje dobrovolníky.“

„Bylo zjevné, že nás chtějí dostat pryč,“ pronesla Čeris. Ale také byla rozčilená. Čekali, že úhoře vyženou z jejich skrýší, aby ty, kdo přežijí, mohli hexarchátní donucovači přeprogramovat pro návrat do civilizace. Bylo zvláštní, že expedici takhle utnuli. Proč je posílali pro generátor bouří, když ho s sebou nakonec vůbec neměli brát?

Nejmladší voják — kel Dezken, který sotva vylezl z akademie — vyklouzl z pozice a pokusil se podělit s kamarádem o špatný vtip a padl poslední úhoří kulkou. Čeris si toho všimla jen mimoděk. Hrozné načasování, ale kelské štěstí bylo často spíš smůla.

Když dorazily hopskoče a lékařské týmy, doprovázené služebníky z jestřábí stráže a pohlcovači počasí (pochybné účinnosti), které je měly převézt na oběžnou dráhu, byla Čeris zklamaná, že musí opustit bojiště. Jistým způsobem byla každá bitva domovem. Ubohým domovem, kde byly trestány drobné chybičky a velké ctnosti zůstávaly bez povšimnutí, ale přesto to byl domov. Nevěděla, co o ní prozrazuje, že jí služba tolik sedí, ale dokud to byla její služba, potom nezáleželo na tom, co si o tom myslí.

Jestřábí stráže, vyzáblé ptákotvary, spustily krycí palbu, aby se mohla rota bezpečně nalodit. Jejich práce jim zjevně přinášela poklidnou radost, když si poletovaly nahoru a dolů a dopředu a dozadu. Žádné formace. Kelští služebníci byli formačně-neutrální.

Rypadelské slunce jasně svítilo na obloze. Světlo se zachytávalo na zbraních vypadlých ze zlámaných rukou, na popraskaných žebrech lesknoucích se krví a žlutavou tekutinou a na jehlovitých pozůstatcích bouřkových krystalů. Čeris se nalodila jako poslední. Uložila si bojiště do paměti, jako by si ho vyleptala do lebečních švů.

Hopskoč byl přecpaný a páchl potem a únavou. Čeris seděla stranou od ostatních vojáků. Jak se hnali na oblohu, vyhlížela z okénka, a tak viděla, jak čekající kelská korouhvová můra shazuje dvě bomby, hezky přesně, na místo, které právě opustili. Celodenní těžké boje, a to vše jen proto, aby byl nakonec cíl zneškodněn trhavinami. Dívala se dál, až se jasné květy výbuchů zmenšily v tečky právě dost velké na to, aby upoutaly pozornost.

Kapitola dvě

Hexarcha šaos Mikodez si nebyl jistý, co je horší: blikající údaje, které ho informovaly o nejnovějším vývoji krize v Pevnosti rozsypaných jehel, nebo fakt, že na něj poslední čtyři hodiny a dvanáct minut bez přestání bliká osobní stříbrný divomůrový znak hexarchy nirai Kujena. Pro začátek byl Kujen užvaněný parchant (ne že by ho v tomto mohl kritizovat zrovna Mikodez), ale nejhorší bylo, že měl oprávněný důvod chtít se s Mikodezem spojit kvůli nebezpečí, v němž se hexarchát ocitl.

Šaoské velení sídlilo v Citadele očí, hvězdné pevnosti ve Sklobodné marce. Byla to prostě záležitost astrografie, jenomže to znamenalo, že se citadela ocitla nepříjemně blízko Pevnosti rozsypaných jehel v přilehlé Zamotané marce, kde nedávno propukly nepokoje. Kalendářní proudy uměly být překvapivě dalekosáhlé, bez ohledu na mezihvězdné vzdálenosti, a on proto zvlášť vnímal potíže, do nichž zabředli. Takové malé kacířství, a jak daleko se dostalo. On si byl ale jistý, že nejlepší kandidátka, která by dokázala celou věc vyřešit, je zároveň nejlepší kandidátka, která by mohla dostat zmocnění k použití jisté šaoské zbraně, nejstarší šaoské zbraně, zvlášť proto, že řečená zbraň se nalézala v kelském arzenálu. Heptarcha šaos Chiaz, která ji (nebo jej, vyberte si) před 398 lety v záchvatu nesmírné zlosti převedla pod kelské velení, se měla věru z čeho zpovídat.

Mikodez rozhodně neměl rád zdržování, ale potřeboval získat čas, než jeho matematikové provedou poslední prověrky té kelské kandidátky, kterou si schovával, založené na tom, co právě předvedla na Rypadle. V Citadele očí měl několik kanceláří a dneska si zalezl do jedné, kterou používal, když chtěl něco skutečně dělat, místo aby děsil snadno ovlivnitelné partnery. Nic, co měl v této kanceláři, by na Kujena stejně neudělalo dojem. Měl tu jen obrazy devítilišek s jejich zírajícími ocasy, hrací desku s rozehranou hrou, nahodilou sbírku zátiší a zároveň se nikde viditelně neválely žádné zbraně. Mikodez považoval za důležité dívat se na věci, které neměly nic společného s jeho prací. (Převážně. Byl stejně jako každý jiný šaos náchylný k vymýšlení způsobů, jak vraždit lidi nepravděpodobnými předměty.)

Dnešní obrázek vybral speciálně proto, aby Kujena vytočil: nádherný kousek architektury, samá divoká křivka a teselované fazety, z dob Kujenova vzdáleného dětství. Kujenovi nezáleželo na lidech, pokud s ním dotyční lidé nedokázali držet krok ve věcech jako teorie čísel — což zahrnovalo mizivě málo obyvatel hexarchátu, a současná kandidátka byla jednou z té hrstky —, ale měl rád architekturu, stroje a mašinerii říše.

Mikodez se znovu podíval na kandidátčin portrét a zamračil se. Znal její psychologický profil velmi dobře. Jeden z jeho agentů upozornil na její pozoruhodné matematické výsledky, když ještě byla poručíkem, a od té doby ji sledovali v naději, že se nenechá zastřelit na nějaké pitomé misi při hlídání nákladu zelí. (Zelí totiž bylo kelskou zvláštní libůstkou. Svoje kořeněné kysané zelí si odmítali nechat vzít.) Vzhledově nebyla nic extra: černovlasá a hnědooká jako téměř všichni v hexarchátu, se slonovinově zabarvenou pletí, mnohem světlejší, než měl on. Jistým vážným způsobem byla přitažlivá, ale ne natolik, aby se za ní lidé otáčeli, a její rty u něj vzbuzovaly zvědavost, zda se někdy usmívá. Nejspíš ne, a pokud ano, tak jen mezi přáteli nebo když potřebovala uklidnit nějakého zelenáče v jednotce. Profil nicméně ukazoval na silný smysl pro povinnost. To by mohlo být užitečné.

Jak dlouho ještě dokáže Kujena odbývat? Uvažoval, že upozorní matematiky, ale vrazit blikající jantarové oko na jejich komunikační panely by jenom vyvolalo mrzutost, a on potřeboval, aby měli dobrou náladu, protože tohle by sám prostě nezvládl. Jako kadet si v matematice vedl docela dobře, ale tomu už bylo pár desetiletí. A nedělalo to z něj matematika, natož specialistu na kalendářní techniky, natož cvičeného v takovýchto výpočtech.

Formálně vzato jako šaoský hexarcha stál Mikodez nad Kujenem, protože vedl vysokou frakci a Kujen nízkou. Jenomže Kujen byl ve svých 864 letech nejstarší hexarcha, a navíc byl také znepokojivě doslovným způsobem zodpovědný za převahu hexarchátu. Vynalezl můrový pohon v jeho prvotní podobě, čímž umožnil rychlou expanzi původního heptarchátu, a byl průkopníkem celého odvětví matematiky, jehož výsledkem byla moderní kalendářní mechanika. Mikodez si jasně uvědomoval, že kdyby opravdu přišlo na věc, on je jen nahraditelný byrokrat řídící svárlivé špiony, analytiky a asasíny, byť byrokrat, který si během posledních čtyř desetiletí vedl poměrně dobře vzhledem k tomu, že život šaoských hexarchů se obvykle počítal v jednotkách let. Oproti tomu Kujen byl nenahraditelný — přinejmenším do té doby, než Mikodez najde lepší alternativu.

Kujenova nesmrtelnost byla vázaná na jisté ochrany, a Mikodez zatím nepřišel na to, jak je obejít. Nešlo jen o Kujenův věk, i když nikdo jiný nedokázal objevit rozumnou metodu, jak se dožít víc než 140 nebo 150 let. První osoba, na níž byl existující stroj na nesmrtelnost vyzkoušen, se zbláznila. Třetí byla blázen už předtím. Kujen, který šel druhý, se vynořil dokonale v pořádku. Rád naznačoval, že ví, jak se nezbláznit, ale odmítal se o to podělit. Typické.

Kdyby se někdo zeptal Mikodeze, nesmrtelnost podle něj byla jako sex: dělala idioty z jinak racionálně uvažujících lidí. Ostatní hexarchové se ale nikdy nezeptali. Místo toho předpokládali, že po ní prahne stejně usilovně jako oni.

Údaje z pevnosti znovu zablikaly. Šedá hniloba, jako chapadla, barva smrti, prachu a studeného deště. Mikodez se zamračil, pak vyťukal dotaz. Takovouto analýzu ještě zvládl sám. Čísla se objevila hned. Nejproblematičtější vstupní hodnoty matice zablikaly. Byla jich spousta.

Rahalové, kteří dohlíželi na normální fungování kalendáře, použili protiopatření, jenomže ta nedokázala zvládnout kacířství takového stupně. Bude muset dojít na vojenskou akci bez ohledu na to, jak moc si všichni (kromě kelů) přáli opak.

Mikodez se znovu podíval na divomůru a pak se dotázal svého asistenta. Třeba se za posledních šestnáct minut něco objevilo. Pokud ne, i tak si promluví s Kujenem a zkusí, jestli mu obvyklé předstírání nervózní roztěkanosti získá několik nezbytných minut navíc. Nejspíš ne, vzhledem k tomu, jak dobře ho Kujen zná, ale stálo to za pokus.

Asistent šaos Zehun odpověděl neobvykle strohým vzkazem: Můžeš se uklidnit, Mikodezi. Tahle je příčetná a vyhovující. Ke vzkazu byly připojeny posudky matematiků. Všeobecný souhlas, že kandidátka je tak dobrá, jak si všichni mysleli, přinejmenším v této oblasti.

Tak tedy dobrá. „Linku 1-1,“ řekl Mikodez. „Dejte mi Kujena.“

Video se umístilo napravo od sady indikátorů, což Mikodezovi umožňovalo sledovat, jak silně se kalendářní hniloba rozšířila po Zamotané marce oproti číslům v bezprostředním okolí pevnosti. Prozatím souhrnná čísla držela, ale nebylo pravděpodobné, že to tak zůstane.

Muž na videu byl štíhlý, tmavovlasý, velice bledý, se strašně krásnýma očima. Na někoho, kdo vedl technickou a nikoliv kulturní frakci, by nirai Kujen vystřihl uvěřitelného andana: nikdy nebyl méně než dokonale krásný. Nyní měl na sobě kouřový šátek s duhovými vlákny a černošedou košili s perleťovými knoflíčky vyřezanými do podoby lístků. Ze svého šatníku by nejspíš mohl financovat celé výzkumné oddělení. Na druhou stranu, nedalo se popřít, že má výsledky. Kelové mu museli být vděční za většinu svých zbraní.

„Jak rád vidím, že tě nikdo nezavraždil,“ poznamenal Kujen suše. Šaosové zastávali názor, že křeslo hexarchy je vaše, pokud si ho dokážete udržet. Boje o křeslo byly oblíbenou šaoskou kratochvílí. „Kdybys byl kterýkoliv jiný šaos, obvinil bych tě, že se vyhýbáš mýmu volání a raději jdeš někoho zastřelit nebo svíst nebo špehovat, ale ve tvým případě si opravdu myslím, že ses opozdil s papírováním.“

Mikodez pokrčil rameny. Obvykle se shodovali na tom, že fungující byrokracie je důležitá. „Je mi jedno, jaký kandidáty jsi splašil,“ opáčil. „Mám pro tebe něco lepšího.“ Odeslal soubor.

Když se Mikodez tentokrát podíval na fotografii kandidátky kapitána kel Čeris, jeho pohled zalétl k jejímu signifiantu: jestřáb z popela s krytými křídly. Dobré znamení, protože zahrnovalo stabilitu, i když kelové měli vůči stabilitě absurdní předsudky. Kujen si o ní taky nebude myslet nic moc, ale nikdo taky neočekával, že sociopatovi bude záležet na příčetnosti.

„Víš,“ říkal Kujen, „přál bych si, aby kelové vymysleli spolehlivější testy taktických schopností. Nechám na Jedaovi, aby vykoumal — no to mě vojeď vrtačkou, je tohle kel se slušnýma výsledkama v matice?“

„Od tebe vždycky zní najímání kelů jako hrozná fuška,“ utrousil Mikodez, „a tak mě napadlo, že ti představím jednoho, který je víc z tvýho oboru.“

Čeris nebyla v matematice jen dobrá. Možná byla dokonce tak dobrá, aby mohla soupeřit s Kujenem, i když kvůli tomu, že nešla do výzkumné matematiky, to bylo těžké poznat s jistotou. A stejně důležité bylo, že byla dost dobrá, aby v tomto ohledu vyrovnala nedostatky Jedaa — jejich zbraně.

„Kdes ji u všech všudy objevil? Ne, neodpovídej. Je okouzlující myslet si, že existuje kel, který by mohl chápat nějakou vyšší matiku. Škoda, že nemůžu seřvat kelský verbíře, že ji neposlali ke mně.“

„Buď spravedlivý,“ poznamenal Mikodez. „Snažili se ji přesměrovat k niraiům, ale ona trvala na tom, že chce být kel. Jako kandidátka na důstojníka byla natolik přitažlivá, že ustoupili.“

Něco se mu mihlo v koutku zorného pole. Kujen se zamračil a řekl: „Podívej se na složený indexy údajů pevnosti, Mikodezi. Ať tam provádějí cokoliv, zasáhlo to všechny okrsky najednou. Naše smůla, že narazíme zrovna na inteligentní kacíře, místo obvyklých pitomců, a tak se musíme shodnout na kandidátovi, který to s nima vyřídí. Což je těžký, když tady blbneš a vyhýbáš se mi.“

„Chtěl jsem prostě toho pravýho,“ namítl Mikodez.

„Vypadá fakt dobře,“ připustil Kujen, „ale ten komandér s krásnýma rukama taky vypadal fakt dobře. A nekoulej očima, mluvím o jeho kvalifikaci, ne o estetice. Popravdě, Mikodezi, bereš ty vůbec někdy něco vážně? Ten komandér má aspoň zkušenosti s válčením ve vesmíru, což pěchotní kapitán nemá.“

„Beru situaci v pevnosti velice vážně,“ prohlásil Mikodez. „Kromě toho skutečnost, že se Čeris specializovala na matematiku, by jí mohla umožnit líp se vyrovnat s kalendářním válčením.“ Přesto se na Kujena jen líně usmíval, protože bylo lepší nevypadat, že mu na tom příliš záleží.

Pevnost rozsypaných jehel ležela v uzlovém bodě v pásu prázdného vesmíru a byla nejblíž soustavě Ozlomnoha. Rahalové tam již umístili ohniskovou můru, ale dokud byla samotná pevnost postižená, můra dokáže nanejvýš stavět krvácení.

Pevnost byla také rozdělená do šesti okrsků, jeden pro každou frakci, ačkoliv hranice nebyly tak přísně strážené jako za starých časů. Kdysi existoval ještě sedmý okrsek pro sedmou frakci liožů. Vnitřek pevnosti byl po potlačení liožského kacířství za ohromných nákladů vybourán a přestavěn, aby byl sedmý okrsek odstraněn.

Ten, kdo nakazil pevnost hnilobou, vyřídil všech šest okrsků najednou. Stupeň koordinace, na který to ukazovalo, by byl problémem sám o sobě, avšak Mikodez měl důvod věřit, že tato konkrétní podoba, jakou hniloba nabrala, pramení z toho, že kacíři využili pokusu, který prováděla hexarcha rahal Iruja a falešná hexarcha nirai Faian. Faian měla vést niraie na veřejnosti, aby se mohl Kujen bavit výzkumem, který ho zrovna zaujme, jenomže Iruja to skoro od začátku sabotovala. Uzlová pevnost byla pro jejich práci dokonalým testovacím místem, protože představovala hexarchát v miniaturním měřítku. Mikodez však nechápal, proč místo toho nepoužily některou z menších pevností.

Proč vůbec Iruja a Faian experimentovaly s kalendářem, bylo zjevné. Věděli to všichni hexarchové, dokonce i Kujen, kterému to nikdo neřekl, to mohl uhádnout. Chtěly lepší podobu nesmrtelnosti. Existoval vyčerpávající soubor prací ukazujících, že za současného kalendáře byste nemohli nikdy dopadnout lépe než Kujen. Mikodezovi by nevadilo zeptat se na to Kujena přímo, jenomže na něj měl dohlížet pro ostatní hexarchy. Iruja by nesouhlasila, kdyby prozradil jejich plány ani u něčeho, na co bylo tak snadné přijít.

Sám Kujen ostatní hexarchy snášel jen proto, že jeho nesmrtelnost spoléhala na vysoký kalendář v jeho současné podobě, a vysoký kalendář nezahrnoval pouze čísla a měření času, ale také související společenskou soustavu. V tomto případě to znamenalo šest frakcí. Pokud by Kujen dokázal přijít s proveditelnou alternativou, která by vyřídila konkurenci, stal by se opravdovou hrozbou pro systém. Skutečnost, že dosud všechny ostatní nevyřídil, svědčila o tom, že existence takové alternativy není příliš pravděpodobná.

V jisté chvíli rahal Iruja Mikodeze požádá, aby Kujena odstranil nadobro. Mikodez už měl soubory podrobně popisující možné způsoby, jak to provést, které dvakrát měsíčně aktualizoval (když se nudil, tak častěji), ačkoliv to nehodlal udělat, pokud by to nebylo nezbytné. Pravda, Kujenovy koníčky znamenaly protivně vysoké náklady, ale ve své práci byl dobrý a představoval jistou stabilitu. Mikodez měl pochopitelně připravené plány, jak vyřešit nevyhnutelný přesun moci po jeho smrti, čistě pro případ.

Kujen poslal Mikodezovi svoje odhady možných kacířských kalendářů. „Roztřídil jsem je podle pravděpodobnosti,“ vysvětloval. „Ten první znamená špatný zprávy, zvlášť pokud svý centrální celý číslo ukotvili na sedmičce. A já si myslel, že dneska se už minulostí nikdo nezabývá.“ Byl jedním ze dvou lidí, kteří si stále pamatovali, jaký byl život za sedmi frakcí, ne šesti.

„Trávíš čas ve společnosti příliš mnoha kelů,“ zabručel Mikodez, i když nebyla tak docela pravda, že by kelové opovrhovali historií. Nicméně vyhlídka na znovuoživení liožů — na dobu, kdy hexarchát byl heptarchátem — mu starosti dělala. Liožové byli filozofy a etiky heptarchátu a jisté důkazy naznačovaly, že byli zničeni, když se pokusili zrušit výroční dny, které měl Kujen tolik rád. Mikodezovi se nelíbila představa, že se do toho Kujen zapletl osobněji, vzhledem k jeho sklonům. Sice se to bez dalších informací těžko odhadovalo, ale pokud se liožům jejich kacířství nepovedlo prosadit napoprvé, proč by je chtěl nějaký duševně zdravý kacíř napodobovat?

„Tos klesl už tak hluboko, že děláš kelský vtípky?“ utrousil Kujen a zvedl koutek úst.

„Někdo musí,“ opáčil Mikodez. Kelská hexarcha byla známá tím, že je sama vymýšlí.

Kujen si pohrával s něčím mimo obrazovku. „V každým případě jsou všechny ty kalendáře kompatibilní se štíty pevnosti. Doporučil jsem kelskýmu velení, že by mohli rovnou říct, jak ty štíty sundat, těžko to zůstane dlouho tajemstvím, ale vzdorujou.“

„Nikdy neposkytuj informace, pokud nemusíš,“ poznamenal Mikodez. Pokud by štíty spadly, pevnost by byla nebezpečně zranitelná.

„Ano, ale vlastní straně?“

„Vlastní strana“ bylo poněkud přehnané. „Jestli o tom něco cekneš, nebude se jim to líbit,“ prohlásil Mikodez, jako by Kujen varování potřeboval. Do vojenského rozhodování neměl Kujen normálně co mluvit, jenomže nikdo jiný nebyl schopný dohlížet na tu konkrétní zbraň, kterou chtělo kelské velení použít.

„Umím držet pusu zavřenou,“ zavrčel podrážděně. „Nijak ses netajil faktem, že máš běžný šaoský předsudky, ale zřejmě jsi měl svoje důvody, proč jsi tu misi schválil.“

Tohle byla bolavá pata šaoských velitelů téměř čtyři století, že jim kelové sebrali jejich posledního generála, i když šaosové stále museli schvalovat kelské operace, při nichž měl být použit. „A vůbec,“ promluvil Mikodez po dostatečně dlouhé odmlce, aby měl Kujen možnost něco dodat, pokud by chtěl, „neřekls mi, jestli si myslíš, že ta kandidátka je přijatelná.“

„Ty máš ty krytý křídla vážně rád, co? Nebojíš se, že Jedaa uspí?“

Ke Kujenovi naprosto sedělo, že psychologickou stabilitu považoval za hloupost. „Generál jí určitě přinese do života dost vzrušení,“ pronesl Mikodez.

„Ona je pro něj až moc dobrá,“ zabručel Kujen. „Pořád si myslím, že ten komandér by seděl líp. A krytý křídla bych mohl ještě využít, až už ji kelský velení nebude chtít.“

Občas si Mikodez říkal, že by Kujenovi prospělo dostat přes prsty. „Nebuď nenasyta,“ napomenul ho. „Budeš mít dost času, abys z ní vytáhl něco o nejnovějších kryptologických hypotézách, až se to vyřídí s pevností.“ I když zůstávalo otázkou, jestli by kandidátka raději řešila pevnost, nebo jednala se sociopatickým hexarchou.

„Kazisvěte,“ utrousil Kujen. „Tentokrát to nehodláš zabalit, že ne?“

Mikodez se na něj usmál. „Nechtěls náhodou víc peněz na výzkum toho posledního systému rušení?“

„Uchylovat se k otevřenýmu uplácení se ti ale vůbec nepodobá,“ opáčil Kujen. „Ne že bych si stěžoval.“

„Nudím se,“ připustil Mikodez, „a jestli ty prachy neutratím, někdo z mých podřízených je vloží do něčeho blahodárnýho, jako třeba do rozpoznávání algoritmů hrozeb.“ Pověst nevyzpytatelného člověka si pěstoval právě pro takovéhle případy.

„Dobrá, dobrá, já to na svý straně schválím,“ ustoupil Kujen. „A jestli si myslíš, že máš moc papírování, tak bys měl vidět to moje.“

Myslíš, že nevidím? pomyslel si Mikodez, ale zachovával neslaný nemastný výraz. Kujenova ostraha nebyla zdaleka tak dobrá, jak si hexarcha myslel.

„Aspoň budu mít příležitost ji pozdravit,“ pokračoval Kujen, „i když si jsem jistý, že se bude soustředit na svůj úkol. Občas si myslím, že jsme já a Visyas odvedli až moc dobrou práci, když jsme koncipovali formační instinkt, ale výsledky dokážou být vážně roztomilý.“

Mikodez by s kel Čeris soucítil, ale v této chvíli by Kujen těžko uškodil někomu, kdo měl šanci ho pobavit ve věcech týkajících se teorie čísel. Kromě toho, toto byl skutečně naléhavý případ. Škoda, že ze sebe udělala kandidáta na řešení kalendářní hniloby, ale někdo to vyřešit musel a ona měla větší naději na přežití než většina ostatních.

„Tak já to zařídím,“ prohlásil Mikodez. „Pokud dokážu dost tvrdě zatlačit na kelský velení, budeš ji tam mít asi tak za osmnáct dní.“

„Výborně,“ pochvaloval si Kujen. „A příště zkus být míň nápadný, až se mi budeš vyhýbat. Je to trapný, když je dospělý šaos tak průhledný.“ Odpojil se, aniž si počkal na odpověď.

Trapné, ale stálo to za to, protože mu to pomohlo zajistit, že řešit kalendářní hnilobu vyšlou toho kandidáta, kterému dává Mikodez přednost. Několik minut skládal příkazy pro kelské velení a pak je odeslal.

Kel Čeris byla duševně zdravá, i když bylo vysoce pravděpodobné, že to tak nezůstane. Mikodez nicméně musel vyměnit její blaho za blaho hexarchátu. Jednou někdo možná přijde s lepší vládou, takovou, kde vymývání mozků a výroční obřady nebudou běžnou součástí života. Do té doby ale bude dělat, co bude v jeho moci.

Během letu zpátky na boxmůrový pěchotní transport Čeris mlčela. Boxmůra vypadala jako každá jiná: stěny natřené formální černou a uhlově šedou s občasným ne zrovna decentním přídavkem zlata. Čeris se ohlásila u výkonného velícího důstojníka, zasmušilého muže s jizvou přes pravé oko. Zasalutovala mu s pěstí u ramene a on její pozdrav opětoval. Předala mu síťový klíč roty, aby mohli její nadřízení údaje prozkoumat v klidu a pohodlí.

„Vítejte zpátky, kapitáne,“ pronesl výkonný důstojník a prohlížel si ji s jiskřičkou zvědavosti.

To ji polekalo — mezi kely se nikdy nevyplácelo příliš vyčnívat —, ale zřejmě od ní nečekal žádnou odpověď.

Můrová síť ji zpravila o současném situačním rozvržení a o tom, kde by mohla najít vysoké síně, svou kajutu a kasárna vojáků. Ve skutečnosti by nikdo nepřišel do přidělené vysoké síně, pokud by se předtím nedal do pořádku. Podle protokolu jí byl sdělen stav těch, kdo skončili zranění na ošetřovně. Vzpomněla si na vzpurné družstvo, které na Rypadle zemřelo před evakuací.

Její kajuta byla vedle kasáren jejího mužstva. Měla dvě malé místnosti a přilehlou koupelnu. Bolely ji všechny svaly, ale vylovila krabičku s osobními předměty a vytáhla krkavčí kámen pro štěstí, který jí darovala matka ke třiadvacátým narozeninám. Byl to vyleštěný, fádně šedý kamínek a krkavčí silueta byla vítanou připomínkou domova, který navštěvovala tak zřídka.

Ozval se sled zaklepání na dveře: tři, jedna, čtyři, jedna, pět —

„Dále,“ řekla. Ten rituál ji pobavil. Odložila kamínek.

Vstoupil jeden z boxmůrových ptákotvarých služebníků a přinášel aranžmá eloxovaných drátěných květin. Květin bylo dvanáct, jako bylo dvanáct služebníků padlých v boji. Za jejich službu se jim nikdy nedostane oficiálního uznání, ale to nebyl důvod na ně nevzpomínat.

„Děkuju,“ řekla Čeris ptákotvarovi. „Bylo to tam zlé. Kéž bych mohla udělat víc.“

Ptákotvar odblýskal sadu ironických zlatých a červených. Čeris se naučila číst zjednodušený strojový univerzál, a tak souhlasně kývla. Služebník dodal, že má potíže s jedním ze svých chytáků, neměla by chvilku, aby to spravila?

„Ovšem,“ odvětila. Nebyla technik, ale některé opravy se lépe zvládaly lidskýma rukama, a ona se naučila základy. Jak se ukázalo, stačilo jenom chvilku cloumat speciálně tvarovanými kleštěmi. Ptákotvar potěšeně cinkl.

„Teď se musím vrátit ke svým povinnostem,“ sdělila mu Čeris. „Promluvíme si později, ano?“

Ptákotvar naznačil souhlas a odešel. Květiny tam zanechal.

Čeris neznala jeho jméno. Služebníci měli kvůli lidskému pohodlí označení, ale ona si byla jistá, že mají vlastní jména. Záměrně se na ně neptala.

Koupel jí netrvala dlouho a uniforma se mezitím sama vyčistila. Poslední zmačkaniny se na látce vyhlazovaly, když si ji oblékala. „Středně formální,“ nařídila jí. Tato uniforma vypadala podobně jako bojová, až na manžety a jasnost zlatých lemů.

Měla čtrnáct minut, než se bude muset ukázat ve vysoké síni, aby se se svou rotou podělila o společný pohár při oslavě jejich přežití. Nenaplánovaný čas byl větším pokladem než koupel. Usadila se do křesla a položila ruce na stůl. Těšila se z chladného, pevného sklodřeva. Kdyby se podívala dolů, uviděla by odraz svých tmavých očí křižovaný spirálami a víry, které připomínaly toulavé galaxie.

Z rozjímání ji vytrhly tepelné pulzy v paži. Sdělily jí, že se má hlásit u zabezpečeného terminálu kvůli rozkazům. Formální zakončení sekvence jí prozradilo, že jedná s někým vysoce postaveným v řetězci velení. V boji lidé používali jenom zkrácené zakončení. Neuměla si představit, proč by řešení její roty mělo být jakkoliv naléhavé, když teď byli úhoři vyřízení.

Měla pocit, že o tohle jídlo se se svými vojáky nepodělí, ale nedalo se nic dělat. Rozkazy byly přednější.

Terminál zabíral druhý konec kajuty, kde ji ubytovali. Byl to matně černý kovový panel zapuštěný ve stěně. V podlaze před ním byl vyvedený znak hexarchátu v podobě kola se šesti paprsky. Každý paprsek byl zakončený znakem jedné frakce, vždy proti vysoké frakci stál její nízký protějšek: šaoská devítiliška s mávajícími ocasy a s okem bez víčka, kelský jestřáb z popela v plamenech, andanská dýkorůže, vidonský rejnok, rahalský věštebný vlk a niraiská divomůra posetá hvězdami.

Čeris vybídla uniformu, aby se upravila do plně formální verze. Kelský jestřáb z popela zjasněl a prohnul krk, čemuž kelové žertem říkali naparování, jemné odstíny tyrkysové a fialové dodaly látce větší hloubku. Manžety a límec se prodloužily a vytvořily si žakárovou texturu. Rukavice zůstaly stejné, obyčejné a praktické. Pouze na pohřby nosili Kelové propracovanější rukavice.

„Kapitán kel Čeris se hlásí podle rozkazu,“ pronesla.

Terminál ukazoval její signifiant, tedy siluetu jestřába z popela, a kolem něj navíc rudozlaté plameny. Na rozdíl od znaku na její uniformě byl signifiantní jestřáb z popela v konfiguraci s krytými křídly.

Čeris signifiantu nepřikládala větší důležitost, i když ten její ukazoval, že Čeris je svojí podstatou rozvážná. Existovaly však historické příklady nehorázně nesprávných signifiantů. V každém případě to byly odhady, ne věštění. Arcizrádce a šílenec šaos Jedao se objevil jako devítiliška korunovaná očima, tedy vizionář a stratég, ale ukázalo se, že je Obětovaná liška. Poslední liožská heptarcha, která byla až do poslední chvíle sítí světů, jednotou jednot, zemřela zlomená v rukou šaoských, kelských a rahalských vojáků.

Čeris začínala uvažovat, jestli by neměla zanechat omluvu a zkusit to znovu později, když se signifiant na terminálu rozletěl a ukázal jí její vlastní tvář: stejné učesané tmavé vlasy, stejné tmavé oči. Úsměv však její nebyl, a cizinec měl roztažená křídla a plamen vysokého generála, kdežto Čeris nosila kapitánský spár s kapkou nabodnuté krve.

„Kapitáne,“ promluvil cizinec. Měl dokonce i její hlas. „Toto je složené podvelitelství dvě kelského velení. Potvrďte příjem.“

Čeris se zpotila. Složeniny se měnily úkol od úkolu. Nedalo se poznat, se kterým vysokým generálem má co do činění, ani kolik jich propojilo své mozky do větší inteligence. Označení dvě ale ukazovalo, že ve složenině je nejméně jeden z nejvyšších generálů. Špatné znamení. Čeris patřičně zasalutovala, ani příliš rychle, ani příliš pomalu.

„Nyní chápete,“ pravilo podvelitelství dvě, jako by se vrátilo k rozhovoru, který přerušily včera večer nad sklenkou vína, „že váš úkol byl hrozný. Popravdě, bylo to plýtvání dobrými důstojníky.“

„Znám svou přísahu, pane,“ pronesla Čeris opatrně, ale ne příliš opatrně. Kelové neoblibovali opatrnost, což jí její učitelé neustále připomínali.

Podvelitelství dvě si jí nevšímalo, což byla nejlepší reakce, v jakou mohla doufat. „Toto je kontext, který jste neobdržela, když vás posílali dolů na Rypadlo. Přišla jste na to, že úhoři postavili zbraň využívající ke své funkci kalendářní hnilobu. Nepopírejte to. Vaše zacházení s kacíři ukazuje, že jste pochopila situaci.“

„Jsem připravená být odepsána,“ řekla Čeris, jak nejklidněji dokázala. Po takovém osudu žádný kel netoužil. Čeris nepocházela z rodiny s tradicí v kelské službě — vlastně ve službě v žádné frakci. Přes odpor rodičů přežila zkoušky a byla přijata na první stupeň kelské akademie. Zdokonalovala svůj život pro službu, a bylo trpké nechat si ho vzít. Nicméně to byl osud hodný kela: jasná, vzhůru směřující trajektorie, náhlá smrt.

Mnoho lidí znalo jestřába z popela podle jeho druhého jména: zničený jestřáb.

„Většinu vašich vojáků bude muset zpracovat doktrína, pravda,“ pokračovalo podvelitelství dvě. „Ale bylo by plýtváním vašimi improvizačními schopnostmi, kdybychom vás poslali s nimi.“

Čeris poznala eufemismus stejně dobře jako každý kel. Měli v úmyslu provést s ní něco horšího a chystali se rozdělit její mužstvo. Přesto pocítila opatrnou úlevu. Nenamáhali by se ji informovat, kdyby neměli v plánu nějaký úkol, a že existovalo pár zcela nemožných úkolů.

„Popravdě, situace je horší než jen hrstka úhořů v okrajových soustavách,“ vysvětlovalo podvelitelství dvě. „Kalendářní hniloba se nezmocnila jen Rypadla, ale i několika středových marek hexarchátu. Nelze dovolit, aby se šířila.“

„Pane,“ řekla Čeris, „není toto spíš úloha pro šaose než pro kela?“ Doktrínou a spravedlností se zabývali rahalové, ale ti zřídkakdy řešili otevřená povstání, vidonové odklízeli následky, i když jim nikdo nevěřil natolik, aby je nechal kacířství utnout hned na počátku. Šaosové a kelové byli společně považováni za meč hexarchátu, avšak kelové se specializovali na kinetické operace a krátkodobé cíle, zatímco šaosové prováděli informační operace a dlouhodobé plány. Žádný kel neměl rád liščí hry, ale pro každou metodu existovalo místo a čas.

Odraz na okamžik zakolísal a ze zlatých křídel se na ni zadíval jantar: vědoucí oko devítilišky. Z toho Čeris poznala, že ve složenině je nějaký šaos, pravděpodobně vyslanec samotného šaoského hexarchy. Okamžitě se vyděsila. Kelské velení by nesouhlasilo s těsným šaoským dohledem, pokud by se nejednalo o nic menšího než o krizi.

„Poslouchám, pane,“ pravila.

„Máme šest důstojníků, kteří mají vyřešit kacířství v Pevnosti rozsypaných jehel a jejím okolí,“ vysvětlovala složenina. „Šaosové si vyžádali, aby je zastupoval sedmý jako jejich síťová figurka.“ Čerisina tvář se usmála se zábleskem zubů. „Vás.“

Nejdřív si Čeris myslela, že se přeslechla. Vysoký kalendář byl promítán po celém hexarchátu přes sérii uzlových pevností a Rozsypané jehly z nich byla nejslavnější. Jak to —? A proč chtějí šaosové ze všech lidí právě ji jako síťovou figurku?

Za starých časů heptarchátu koordinovala vládu liožská frakce. V šaoské výcvikové hře z poliožského období byla síťová figurka pojmenovaná po jejich znaku, zrcadlové síti. Čeris to hrála jen jednou, ale základní pravidla si pamatovala. Hráči byli rozděleni do několika marek a každá marka soutěžila odděleně. Některé akce propůjčovaly velkou výhodu, ale zároveň posouvaly kacířské hodiny. Když hodiny zazvonily, pravidla hry se změnila. Síťová figurka se navzájem ovlivňovala s kacířskými hodinami a představovala zbraň, která vás zachránila, třebaže přitom zničila vaše zásady.

„Budu sloužit, pane,“ řekla Čeris. Nakolik bude možné být použita jako síťová figurka a přežít, hodlala se o to pokusit.

Zahlédla tu znovu nemrkající liščí oko? „Víte, co o vás řekl váš zkoušející na prvním stupni, než vás schválil pro službu?“ otázalo se podvelitelství dvě.

„Pokud si vzpomínám, pane,“ odtušila Čeris mírně, „absolvovala jsem ten rok na akademickém prvním stupni mezi prvními šesti procenty.“

„Zaznamenal váš konzervatismus a divil se, co vás dovedlo k frakci plné lidí, kteří na rozkaz riskují. Máme si vaši nepřetržitou službu vyložit jako důkaz, že nakonec máte kelské srdce?“

„Budu sloužit, pane,“ zopakovala Čeris.

Podvelitelství dvě mohlo požadovat zásadnější odpověď, ale neudělalo to. Její úsměv se objevil znovu, tentokrát s trpělivou liščí radostí, a zhasl.

Dva způsoby, jak vyhrát v hazardu, byly číst situaci a znát šance. Čeris svou situaci okamžitě vypočítala. Mohla nabídnout pouze jeden život a uvědomovala si, jaká hrozná smrt na ni číhá, pokud neuspěje, nicméně v určitém bodě si prostě musíte začít věřit.

Když si byla Čeris jistá, že schůzka opravdu skončila, zahleděla se na svůj odraz v terminálu. Stále se na něm ukazoval jestřáb z popela s krytými křídly. Když byla mladší, doufala, že se změní a ukáže jí něco nového o ní samé, ale ani dnes, jako ostatně nikdy, tu nebylo nic nového k vidění.

Bude muset zajít za svými vojáky a sdělit jim tu zprávu. Vědoma si svých povinností odevzdala velmi strohé hlášení a odškrtala přijímací formulář obětí. Počty ji zarazily. Doufala, že bude mít příležitost zraněné na ošetřovně navštívit, ale pochybovala o tom.

„Středně formální,“ nařídila uniformě a ta uposlechla. Ruce v rukavicích se jí potily.

Na chodbě před její kajutou bylo ticho a skoro zima a lehké zakřivení se zvětšovalo, jak se po ní vydala. Zakřivení bylo částečně iluze, topologický trik umožňující divomůře pojmout víc pasažérů, ale její oči se rozhodně zmást nechaly.

Do vysokých síní, kde kelská pěchota jedla odděleně od řádné posádky můry, to byl jen jeden okruh. Na stěně těsně přede dveřmi visel obraz na zdrsnělém papíru: ptačí královna držící dvůr v zimním lese a po jejím boku zpola schovaná liška cenící zuby v úsměvu.

Když Čeris vstoupila do vysoké síně, která jim byla přidělena, bylo tu méně lidí, než by mělo. Ostatní síně pro roty, které nepřežily, zůstanou prázdné. Služebníci uspořádali stoly tak, aby to tu vypadalo méně rozlehle. Někteří se vznášeli ve vzduchu a úzkostlivě upravovali doplňky: jestřáb z popela s roztaženými řídly, jasně planoucí, na korouhvi přes celou stěnu. Kaligrafií vyvedené heslo, které se objevovalo všude tam, kam přišli kelové: Z každé jiskry oheň. Tapiserie utkané z vláken uniforem mrtvých vojáků, s vyšitými jmény padlých a jmény a daty bitev, které si vyžádaly jejich životy.

Při jejím příchodu všichni vojáci povstali a s cinkáním odkládali lžíce a hůlky. Čeris se zastavila na dost dlouho, aby poctu opětovala, a usmívala se očima. Nadporučík Verab se tvářil rozvážně jako vždy, ale Ankat její pohled opětoval s cynickým úšklebkem. Nepochybně připravený povykládat u důstojnického stolu zbrusu nový kelský vtip. Měl největší repertoár ze všech, koho kdy Čeris potkala. Teď zamířila k sedadlu uprostřed důstojnického stolu a vydala pokyn, ať se ostatní posadí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Liščí gambit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.