ŠUMAVA... hranici přecházejte po půlnoci

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Vilém Hrach

ŠUMAVA... hranici přecházejte po půlnoci – e-kniha

Copyright © Vilem Hrach, 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Za poskytnutí archivních fotografií a dokumentů redakce děkuje

Archivu bezpečnostních složek, Prachatickému muzeu, časopisu „Vítaný host“ a panu Emilu Kintzlovi.

Edice „Místa a osudy“ je zaměřena na lokální dějiny, a to od počátku do současnosti. Zvláštní pozornost bude věnována novodobé historii.

Sepětí daného místa a lidského osudu dotváří genia loci každého regionu a vede k hlubšímu porozumění jeho osobitosti.

© Vilém Hrach, 2017

Foto na str. 194 © ČTK, 2017

Foto na obálce a v barevné příloze © Vladislav Hošek, 2017

Mapy na str. 294–297 © Map Design, 2017

Obálka, sazba © Barbora Solperová, 2017

ISBN 978–80–903782–5–4 tištěná kniha

ISBN 978–80–883490–5–1 PDF

ISBN 978–80–883490–4–4 ePub

Děkujeme za podporu vydání knihy, které bylo realizováno v rámci dotačního programu Plzeňského a Jihočeského kraje, a za finanční podpory Státního fondu kultury České republiky a Města Sušice.

Záštitu vydání této knihy poskytl hejtman Plzeňského kraje

Josef Bernard a hejtman Jihočeského kraje Mgr. Jiří Zimola.

turisturaj.cz

Autor by rád poděkoval:

za ochotu, spolupráci, poskytnutí odborné konzultace a pomoc při vyhledávání archivních materiálů z Archivu bezpečnostních složek v Praze a Brně paní PhDr. Jitce Bílkové, paní Mgr. Veronice Chromé, paní Elišce Kovářové, paní Mgr. Lence Nemravové, paní Mgr. Xenii Penížkové, paní Mgr. Světlaně Ptáčníkové a panu Mgr. Pavlovi Vaňkovi, Ph.D.;

za konzultaci a odbornou pomoc Muzeu Šumavy Sušice, zvláště panu PhDr. Janu Lhotákovi, Ph.D.;

za poskytnutí či zprostředkování fotodokumentace i dalších údajů panu Vladimírovi Černému ze Sušice, manželům Chalupským z Trsic, paní Anně Kolářové ze Sušice, paní Marii Kotálové z Javorné, panu Františkovi Naušovi ze Sušice, panu Josefovi Petýrkovi z Hartmanic, panu Eduarovi Steunovi z Vilémova u Šluknova a rodině Šmídlů ze Sušice;

za první jazykovou korekturu a upřesnění údajů panu Mgr. Jaroslavovi Harmbergerovi;

za ochotu a podporu dalším osobám a institucím, které svými poznatky či materiály přispěly k vydání této knihy.

I.
Poslední cesta „Krále Šumavy“

Chalupská slať

Jak se blížili k bažinaté slati, začal pociťovat ve vzduchu vlhko, jaké bývá někdy po dešti. Průzračná hladina vody, do které vstupovali, měla na prst pod sebou husté trsy trávy a mezi nimi se modrala drobná kvítka. Na krok stranou hrozila tmavá voda močálu a vycházela odtud zvláštní kořeněná vůně. Před ním kráčela travnatou vodou vysoká postava, bezstarostně, jako po pevné zemi. Zdráhal se na ta modrá kvítka vstoupit, ale musel, protože ta postava pro oba zvolila cestu právě mezi nimi. Snažil se je co nejvíce uchránit, ale marně. Nedařilo se, a tak capal odevzdaně dál za tou postavou, které bezmezně věřil. Byl to jeho táta a až po čase pochopil, že ta modrá kvítka vedla jejich kroky bezpečně k bavorské hranici.

Chalupská slať. (Foto autor.)

Kilian Nowotny

Každý příběh je nutno omýt čistou vodou tak,

aby byl zbaven nánosu nečistot v podobě

smyšlenek, polopravd a častých lží

a z toho všeho pramenících nesprávných závěrů a soudů.

neznámý autor

Zvěsti o šikovném českém Němci ze šumavských Plání se roznesly z Čech až daleko na území Bavorska. Jmenoval se Josef Nowotny a vedle drobného hospodářství k obživě chalupy spočívala jeho šikovnost v řemesle, kterým se ve skutečnosti živil – a tím bylo pašování zboží. Nebyl ve svém okolí sám, kdo se zabýval touto činností, starou téměř jako lidstvo samo.

Na cesty přes hranice oběma směry vycházeli jen odvážní chlapi a na takové cesty s sebou bral pašerák Nowotny i svého synka Kiliana. Už od devíti let zasvěcoval chlapce postupně do všech tajů řemesla, které, podle řečí sousedů, v jejich rodě trvalo už třetí, možná čtvrtou generaci. Prochodil s ním stezky, které na Šumavě znal, a ukázal chlapci všechny své skrýše pro zboží, před nepohodou a před Finanční stráží. Mladý Kilian tak převzal znalosti a dovednosti svých předků a díky otcově bezmezné trpělivosti získal výbornou fyzickou kondici, odolnost a bezkonkurenční znalost přírody a krajiny na obou stranách Šumavy.

Jako poslední z pěti dětí rodiny Nowotnych přišel na svět za mrazivého počasí v roce 1905, v pátek prvního prosince. Jeho rodným místem podle zprávy z vimperské farnosti, kterou níže uvádím, byla chalupa v Pláních s číslem 88 (Planie N. 88) na české straně Šumavy.

Osada Kaltenbach, přejmenovaná po roce 1945 na Nové Hutě, na staré pohlednici. Sem docházel z rodných Plání Kilian Nowotny do školy. (Z archivu Emila Kintzla.)

„Ave!

Zdravím z Vimperka, mám dobrou zprávu:

Místem narození KN jsou

Planie N.88

Požehnaný půst přeje

P. Petr Misař“

Pláně byly jednou z devíti částí spádové obce Kaltenbachu a všechny tyto části tehdy náležely farností ke kostelu sv. Martina v Novém Světě (Neugebäu). V nářečí místních obyvatel „Najkypaj“. Po druhé světové válce, kdy se po republice rozlila vlna zapuzující vše německé, byl Kaltenbach zbytečně přejmenován na Nové Hutě, místo na Studený Potok, jak by odpovídalo německému názvu.

Otec Josef (* 31. 1. 1869; † 19. 7. 1946) byl šumavský Němec a matka Petronilla Uhlirschová (* 22. 6. 1881; † 3. 11. 1955) pocházela z české rodiny Uhlířových ze Stach. Tvrzení o tom, že rodina přilnula k Masarykově první republice, se zdá nadnesené. Sedm tříd německé školy vychodil Kilian v Kaltenbachu a řeznickému řemeslu se vyučil ve Vimperku u mistra Gollera v letech 1919–1922. Vojenskou prezenční službu si „odkroutil“ v Českých Budějovicích u 1. pěšího pluku Mistra Jana Husa. Když se v roce 1935 oženil s Theresií Pfeifferovou (* 26. 8. 1908), přestěhoval se na statek rodičů své nevěsty v Pláních č. 35 a ještě za trvání první republiky se mu narodily dvě dcery, Helga a Elma.

V období fašizace pohraničí ani později za války nebyl členem žádné politické strany nebo podobného hnutí, a to ani z donucení, jako někteří jeho sousedé.

Po připojení území Československé republiky s německy hovořícím obyvatelstvem k sousednímu Německu byl nucen v roce 1940 jako říšský občan obléci uniformu a narukoval k německé Kriegsmarine. Britové sice v únoru 1943 poslali minolovku, na které byl posádkou, ke dnu, ale Kilian se podle vyprávění v ledové vodě dokázal šest hodin udržet při životě, než byl zachráněn britskými námořníky. Takové tvrzení sice náleží do říše absurdit, protože nebetyčně převyšuje možnosti lidského organismu, ale pravdou zůstává, že jako válečný zajatec byl nejprve vězněn na britských ostrovech a v druhé polovině roku 1945 převezen na francouzské území do pevnosti Saint-Nazaire. Odtud se mu podařilo utéci a po dlouhých, zřejmě nočních pochodech se ocitl v horním Bavorsku, kde zůstal i po konci války a nestal se tak účastníkem potupného odsunu.

Usadil se nedaleko českých hranic v městečku Röhrnbachu a v roce 1946 se setkal s manželkou a oběma dcerami vysídlenými z Čech. Je pravděpodobné, že z bývalého domova na Pláních dokázal některé věci přenést a snad i jednotlivé části zařízení domova převézt s koňmi do nového působiště.

Snad se pokoušel v počátcích oživit i řemeslo, kterému se vyučil, ale rozhodně se v jeho žilách dala znovu do pohybu pašerácká krev. Sortiment zájmu o nedostatkové zboží se po válce změnil, a tak se v roce 1947 do válkou zničeného Německa donášely celé kolekce šicích jehel, součástky k šicím strojům, umělé sladidlo, dámské střevíce, rýžové kartáče, nitě, hřebeny, prádlové gumy, koření, citrony, čokoládové bonbóny, cukroví, zapalovače. Nejvíce se ale vydělávalo na cigaretách a cigaretových papírkách. V Čechách zase po odchodu americké armády přetrvával zájem ženského pokolení o dámské punčochy nylonky, lidově „najlonky“.

Jisté je, že si Kilian v novém bydlišti záhy otevřel obchod se dřevem, a to pravděpodobně už v roce 1947. Dřevo rozvážel vlastním nákladním autem. O několik let později přistavěl k domku i truhlářskou dílnu a narodil se mu dlouho očekávaný syn.

Rodná chalupa Kiliana Nowotneho na Pláních č. 88. (Reprodukce fotografie umístěné v márnici na hřbitově v Nových Hutích.)

Není bez zajímavosti, že v Röhrnbachu se usadilo ještě několik dalších rodin Nowotnych, které pocházely z oblasti Kaltenbachu, a jenom tito bývalí sousedé znali Kiliana podle jeho jména po chalupě. Znělo Nanni Sepp’n Kilian.

Do Bavorska spolu s ním přešla pověst o něm jako o největším pašerákovi na bavorsko-české hranici. Také tam o něm tvrdili, že zná na česko-bavorském území všechny cesty a některé natolik, že po nich dokáže za tmy kráčet stejně bezpečně jako za denního světla.

To byl také důvod, proč si Kiliana v roce 1948 vybral pro své záměry plukovník Telecky, Čechoameričan, velitel americké CIC pro oblast severního Bavorska. Dohodl se s ním na formě spolupráce při předávání a přebírání zpráv, převádění osob a na způsobu honorování této činnosti.

Pověst o tom, že Kilian a jeho společník v převleku za kněze a za ministranta ošálili Finanční stráž, aby se mohli vydat přes hranice do Čech, je jako řada dalších vymyšlená. Tento příběh má reálný základ, ale došlo k němu na jiném přechodu. Finančák Löchner se tehdy vsadil s pašeráky, že za jeho služby neprovezou sud bavorského piva přes celnici. Pašeráci převlečení za kněze a ministranta přijeli z Bavorska na celnici v bryčce a údajný farář uvedl Löchnerovi, že tak, jak tehdy bývalo zvykem, jedou udělit umírajícímu poslední pomazání. Samozřejmě, že oba seděli na sudu piva obaleném dekami a v hospodě musel pivo k potěše všech zaplatit Löchner.

Několik let po odsunu zůstal rodný dům Kiliana Nowotneho na Pláních vyrabován a nakonec podlehl v roce 1956 demolici – stejně jako většina ostatních krásných chalup – v rámci plánované destrukce pohraničí.

Skutečností je, že Kilian v kritickém období po únoru 1948 převedl za hranice do bezpečí velmi mnoho lidí. Několik zdarma, snad ze sympatií, ale většinou za velmi slušné peníze, tak jako ostatní převaděči. Byl sice při převádění agentů pro CIC i při soukromých akcích ozbrojen, ale nikdy zbraně neužil a nikoho nikdy nezabil ani nezranil. V některých případech přechody se zpravodajským posláním spojoval se svým soukromým podnikáním. Pašoval zboží a převáděl lidi. Při plnění úkolů pro CIC byl naprosto spolehlivou osobou, a proto mu Američané bezmezně věřili. Věděli o jeho kšeftování, ale tolerovali je jako nikomu jinému a v případě zadržení německou Grenzpolizei ho propustili.

O jeho významu jako agenta svědčí skutečnost, že na jeho osobu upozornilo zpravodajské oddělení generálního štábu ministerstva národní obrany příslušný resort ministerstva bezpečnosti. V této zprávě se uvádí:

„... jako agent CIC pracuje proti ČSR Kilian Novotný ... Novotný je sudetský Němec, který byl z ČSR v r. 1945 odsunut. ... V rámci spolupráce s CIC přechází jako agent do ČSR v prostoru Bučina – Bayer. Eisenstein, pravděpodobně. Finančně si stojí dobře.“

Kvilda (německy Aussergefild) na staré pohlednici. (Ze sbírek Prachatického muzea.)

Zpráva zpravodajského oddělení generálního štábu Ministerstva národní obrany ČSR o Kilianu Nowotnem z listopadu 1951. (Archiv bezpečnostních složek.)

Při postupování v terénu měl Kilian neobyčejný instinkt, dar od Boha, a přes neúspěch při přechodu Teplé Vltavy pod Františkovem se „nenašel na Šumavě nikdo takový, kdo by se mu alespoň vyrovnal“.

Po proměně „nemocného“ demokratického systému v Československu za systém totalitní v únoru 1948 se společnost rozloučila s dřívějšími strážci hranic na útvarech Pohraniční stráže a jejich místa byla postupně zaplňována komunisty a stoupenci nového režimu bez ohledu na odbornost a předpoklady k takové službě. Skončilo období těch, co – znalí profese a terénu – napomáhali lidem při jejich útěku za hranice. Ve Kvildě, kde byla strážci hranic poskytována taková pomoc ve větší míře, „odměnila“ komunistická justice dva její strážmistry – Františka Nuska a Václava Hrubína – tresty deseti let odnětí svobody. Odstrašující rozsudek pro ně zazněl v sále Lidového domu ve Vimperku za výjezdního zasedání pražského Státního soudu ve dnech 18. a 19. července 1949. V tomto procesu byli odsouzeni ještě další z jejich kolegů, pokud se jim včas nepodařilo utéci za hranice. V důsledku událostí, které vyšly najevo při soudním procesu, byl vyměněn personál ochrany státních hranic na jednotlivých útvarech PS, na horní Šumavě především ve Kvildě.

Kilian Nowotny přešel naposledy bavorskou hranici do Čech spolu se svým druhem Ottou Grabmüllerem a dvěma muži, které převáděli, dne 5. května 1950. Kolem 21. hodiny toho večera byl na louce nad bývalou papírnou ve Františkově postřelen hlídkou Pohraniční stráže. Dokázal se sám vrátit, a se štěstím byl na německé půdě nalezen hlídkou Američanů, která mu zachránila život.

Bývalá papírna ve Františkově na staré pohlednici. Nad papírnou byl postřelen dne 5. května 1950 „Král Šumavy“ Kilian Nowotny. (Z archivu časopisu Vítaný host.)

Tato jeho poslední cesta je mezi lidmi dodnes spojována s událostí, která se přihodila o několik dní dříve téměř na stejném místě a zhruba ve stejném čase. Protože tomu tak ve skutečnosti nebylo, je třeba obě tyto události od sebe oddělit a zároveň je zbavit nánosu polopravd a výmyslů, které o nich dodnes kolují.

Dne 23. dubna 1950 nový velitel útvaru Pohraniční stráže ve Kvildě, štábní strážmistr Jaroslav Říčan, vybral pro obchůzkovou službu od 18:00 do 24:00 hodin dvě tříčlenné hlídky. Sestavil je z nových a prověřených příslušníků SNB a stejně tak vybraných vojáků základní služby.

Obě hlídky měly předepsán jako cíl služby osadu Františkov, označenou vztažným bodem 11. Nařízeným způsobem střežení byla takzvaná „čekaná“ na dobu od 19:00 do 23:00 hodin se stanovišti, která byla určena takto: první hlídka měla za úkol vyčkávat poblíž třetího mostu přes Teplou Vltavu a druhá zhruba 150 metrů dál po proudu v blízkosti čtvrtého mostu.

Podle oznámení zpravodajců měla v těchto místech a v tomto čase procházet z Bavorska do Čech skupina nepovolaných osob, tzv. „teroristů“.

Při odchodu do služby vyzval velitel útvaru velitele první hlídky, mladšího strážmistra Miroslava Mikšovského, aby ve službě byli zvlášť ostražití, protože se mohou dostat do střetu ještě s další skupinou, která měla hranice překročit už 20. dubna. Proto také měla hlídka k dispozici psa.

Na Šumavě dokáže být počasí v dubnu nepříjemné a také toho večera přicházel od vody citelný chlad, drobně mžilo a k tomu ještě foukal nepříjemný vítr. Silnice před Františkovem probíhala v krátké vzdálenosti souběžně s řekou a hlídky tak procházely místy po pás i výše v mlze.

Když minuli třetí most přes vodu, stál několik kroků po levé straně komunikace domek č. 80, který byl po odsunu prázdný, a první hlídka jej využila k úkrytu. Její velitel s vojínem Křížkem zaujali místo na půdě stavení, každý při jednom ze dvou oken s širokým výhledem na louku až k lesu. Z prvního okna měl Křížek ještě výhled na prostor podél silnice k řece včetně dřevěného mostu spojujícího oba břehy. Mezi nimi na prkenné podlaze podestlán starým senem ležel služební pes Amis. Poslední člen hlídky, mladší strážmistr Linhart, střežil přístup na půdu a území za řekou s polorozbořenou bývalou továrnou.

Dnešní podoba mostu přes Vltavu v prostoru Františkova, který byl užíván v padesátých letech 20. století k cestám do Bavorska. Tudy směřovala do vnitrozemí také skupina Josefa Randáka a Kilian Nowotny s doprovodem o několik dní později přebrodil říčku o něco výše proti proudu. (Foto autor.)

Kolem 21. hodiny služební pes velitele hlídky zneklidněl. Ve střeženém prostoru se ve vzdálenosti asi padesáti metrů od domu ocitly dvě mužské postavy a vzápětí další čtyři přešly po mostě přes vodu. Hlídka skrz mlhu spatřila dvojici postav, až když překročila silnici a zůstala stát uprostřed louky. Další čtyři postavy překročily silnici o něco níže a sešly se s prvními dvěma na stejném místě. Stály ve vzdálenosti asi čtyřiceti metrů od stavení a až do stavení bylo slyšet tlumené mužské hlasy, jak se radí. Podle zápisu o výpovědi pořízeného s oběma hlídkami druhého dne Mikšovský z okna muže vyzval, aby zůstali stát, a užil k tomu prý slov „stůj, zde Pohraniční stráž“. Po těchto slovech se skupina dala na útěk směrem k lesu. Údajně po další výzvě „stůj“ padlo ze strany ustupujících několik výstřelů, které směřovaly do míst, odkud zazněl hlas velitele hlídky. On a stejně tak Křížek s Linhartem zahájili palbu ze samopalů do míst, kde z louky a okraje lesa vyskakovaly ohýnky z pistolí prchajících.

Jakmile uslyšela střelbu, přidala se i druhá hlídka strážmistra Miloslava Klementa s vojínem Hrudíkem a svobodníkem Holečkem. Ta zaujala postavení po pravé straně domku a rovněž se účastnila střelby; nestřílel pouze svobodník Holeček, protože měl za úkol ostatní dva zajišťovat z boku.

O urputnosti střelby toho pozdního večera svědčí počet 123 střel ze samopalů vzor 48, o které se obě hlídky podělily následovně: velitel první hlídky Mikšovský vystřelil 23 ran, Křížek 49, Linhart 5 ran, velitel druhé hlídky Klement 26 ran a Hrudík 20 ran.

Výsledek přestřelky byl znám až o půlnoci, kdy na velitelství stanice Národní bezpečnosti (VS-NB) v Borových Ladech vzkázal hajný Tomáš Pavlíček, že k němu na hájovnu došel zraněný muž a požádal jej o úkryt a trochu jídla. Oznámení bylo telefonickou cestou předáno veliteli PS – útvaru ve Kvildě a byl vyrozuměn i velitel PS útvaru v Srní. Velitelé obou útvarů se s doprovodem dostavili k hajnému Pavlíčkovi, kde byl ve zraněném muži zjištěn Josef Randák, narozený 9. 7. 1909 ve Zdíkově, automechanik, který za hranice do Německa uprchl na druhý pokus dne 7. května 1949.

Nákres místa střetu mezi oběma skupinami pořízený poručíkem Niebauerem z PS – útvaru 8296 Sušice. (Archiv bezpečnostních složek.)

Těžce zraněný Randák nabídl hajné Pavlíčkové za pomoc a ošetření peníze, které přijala. Byla to slušná částka 34 000 Kčs, určená ke krytí výdajů na cestu do vnitrozemí pro celou skupinu. Po upozornění a protestech Randáka hajná beze slova vyňala peníze z kredence a předala je pohraničníkům. Když Randáka odnášeli do auta, údajně hajného Pavlíčka proklel. Po převozu do vimperské nemocnice jeho zranění lékařský personál kvalifikoval jako těžké a Randák byl nucen podrobit se operaci, která mu zachránila život.

Lékařská zpráva o operaci a léčení Josefa Randáka ve vimperské nemocnici ze dne 24. 4. 1950. (Archiv bezpečnostních složek.)

Druhého dne v ranních hodinách byla v místech, kde se Randákova skupina pohybovala, nalezena pistole ráže 7,65 mm americké výroby, značky Kinoh, rourkovitého provedení, opatřená tlumičem, s výrobním číslem 8226 a se šesti ostrými náboji. Patřila pravděpodobně zraněnému Josefu Randákovi, protože stejné náboje byly u něho nalezeny při osobní prohlídce u hajného Pavlíčka. Po stranách půdních oken ve štítě stavení, za kterými měla stanoviště hlídka Mikšovského, uvízly po výstřelech vypálených muži s pistolemi čtyři střely, zatímco z počtu 123 střel z hlavní samopalů obou hlídek uvízla v těle Josefa Randáka jen jedna jediná. Jakmile se ozvala střelba, služební pes Amis přeběhl na opačný konec půdy a zahrabal se do sena.

V hlášení podaném útvarem Pohraniční stráže v Sušici (krycí název 8296) nadřízenému útvaru v Praze (krycí název 9600) dne 24. 4. 1950 v 15:30 hodin formou telegramu se mimo jiné uvádí „…ostatní členové tlupy uprchli směrem do vnitrozemí…“, což nebyla pravda. Ve skutečnosti muži po zranění svého člena rozumně ustoupili zpátky do Německa.

V případě Josefa Randáka lze tedy konstatovat, že „návštěvní hodiny“ jeho skupiny byly oznámeny z tábora utečenců v Murnau v Bavorsku některým z agentů StB o tři dny dříve.

Na rozdíl od Josefa Randáka na Kiliana u Vltavy pátého května nikdo nečekal. Přesto je veřejnost ještě dnes přesvědčována o tom, že na „Krále Šumavy“ byla nastražena léčka. Po pravdě cesta do Čech byla Kilianovým soukromým kšeftem, ke kterému si přibral jako svého společníka Ottu Grabmüllera a převáděnými byli účetní Rudolf Veselý a zběh od Státní bezpečnosti Bohumil Beneš. Každý z těchto dvou uvedl důvod své cesty a ten byl ve své podstatě prozaický. Veselý chtěl přivést do Německa svoji manželku Martu s osmiletou dcerkou stejného jména a Beneš „údajně“ svoji maminku Jiřinu. Jakou cestu si Kilian přes hranice zvolí, nikdo dopředu nevěděl a Američané o jeho výletu za hranice, jako už několikrát předtím, neměli ani potuchy.

To také vysvětluje, proč se v bavorské vesnici Finsterau rozčiloval František Turek, když zjistil, že v konspiračním stavení na okraji osady jsou bez jeho vědomí ubytováni dva muži přichystaní na druhý den k přechodu bavorsko-české hranice. Byl jako pracovník CIC zmocněn k vystavování povolenek, díky nimž Američané měli přehled o pohybu osob v hraničním pásmu. Po únoru 1948 se hranice přecházely nejen do Německa, ale z různých důvodů byly časté i návraty opačným směrem. Takové cesty za účelem návštěv příbuzných ve vnitrozemí Československa, jejich přemlouvání k odchodu, přenášení vzkazů a dopisů, pašování a podobně nesly s sebou v případě dopadení riziko úniku informací v neprospěch Američanů. Opatrnost jim proto velela kontrolovat území při německo-české hranici. Kilian musel Turkovi slíbit, že o jejich soukromé cestě do Čech nikdo nebude vědět. A také nikdo nevěděl. Hranice byla bez pohotovosti a u řeky byl klid.

Kilian si z několika cest, kterých využíval, zvolil toho večera tu, která vedla přes Teplou Vltavu nad bývalou papírnou ve Františkově a kterou, když si zuli boty, přebrodili. O tom, co se přihodilo dne 23. dubna Josefu Randákovi, se oba s Grabmüllerem dověděli od dřevaře Františka Pösla, když u něho přespali na půdě cestou za obchodem.

Příběh poslední cesty „Krále Šumavy“ do Čech byl řízením osudu vůči jeho osobě až urážlivě laciný. Z pohraničního útvaru ve Kvildě vyšla 5. května 1950 podle rozdělovníku velitele na obchůzku pouze dvoučlenná hlídka, nazvaná ve vojenské češtině „dvoumuž“, a kromě vztažných bodů, kterými pokaždé procházela, již nebyla pověřena žádným jiným úkolem. Proto byla pouze dvoučlenná a na místo, kde zhruba před 14 dny vypukla přestřelka, byla pouze upozorněna a „místo nebylo trvale střeženo. Přechod hranice z německé strany nebyl oznámen ani jinak očekáván.“

Čas služby pro oba plynul jednotvárně až do chvíle, kdy mladší z obou členů hlídky spatřil čtyři muže přebíhající silnici na louku směrem od Vltavy. Ironií osudu bylo, že je za šera hlídka spatřila dříve než oni ji. Proti skupině, která se po výzvě rozprchla, začal střílet první člen hlídky Jan Kroupa (* 10. 12. 1928). Byl to vojín základní služby, zkrátka bažant, který přibyl na útvar krátce předtím jako posila. Starší z hlídky Kroupu ze vzdálenosti několika kroků zajišťoval, což vysvětluje, proč pálil jen první člen hlídky, byť to byl nováček. Ze strany tzv. „narušitelů“ nebyla střelba opětována a jejich stíhání v lese, kam doběhli, nepřicházelo za tmy v úvahu. Vojín Kroupa ze samopalu vzor 48 vystřílel ve dvou krátkých dávkách jen patnáct ran a jedna z jeho střel zasáhla do té doby nezranitelného „Krále Šumavy“. Nováčkovi se podařilo to, co do té doby nedokázal žádný z ostřílených chlapů na hranici. Dvaadvacetiletý Jan Kroupa sice vypovídal, že slyšel naříkání, ale na louce při ohledání místa nástřelu nebyly druhého dne po zraněném nalezeny žádné stopy. Střelec nevěděl, zda někoho zasáhl, a nevěděl to žádný z útvaru ve Kvildě. Proto hlášení o užití zbraně, zaslané telegramem do Prahy znělo: „Věc: použití zbraně bez výsledku.“

Jediný Kilian správně odhadl situaci a dal se ve tmě na ústup. Ke konci zhruba pětikilometrové poutě už silně krvácel a na německém území, kde zůstal ležet, byl se štěstím nalezen patrolující motorizovanou hlídkou Američanů. Ještě včas byl převezen do americké vojenské nemocnice v Grafenau, kde mu zachránili život. Za celou jeho karieru pašeráka a převaděče to měl být údajně jeho „dvoutisící přechod“, ale pokud toto bombastické číslo připustíme, ocitneme se v říši pohádek a bájí – stejně jako v případě vyprávění o jeho šestihodinovém pobytu v ledové mořské vodě, když minolovku, na které za druhé světové války sloužil, poslali Britové ke dnu.

S odstupem času se velení Pohraniční stráže v Praze na Smíchově zpravodajskou cestou z Německa dovědělo pravdu, ale žádná sláva nepropukla. Podle služebního hlášení pod názvem „Užití zbraně bez výsledku“ vyšel zákrok naprázdno přesto, že byl málem zbaven života člověk, a k tomu dokonce „Král Šumavy“, a to byla do nebe volající „blamáž“. Slávu nahradilo takové ticho, že až do dnešních dnů nebyla veřejnost s průběhem tajemné události seznámena. Pravdu znala jen hrstka „vnitráků“, kteří už ve svém vlastním zájmu „drželi basu“.

Ministerstvo vnitra a velitel SNB, útvaru 9600 v Praze na Smíchově, major Miroslav Duda považovali to, co se událo u Teplé Vltavy jen za trapný úspěch. Vojín Kroupa nepoznal, „jak chutná sláva“.

Písemnosti o těchto událostech byly zahrnuty pod kategorii TAJNÉ a určeny, zastrčené v jedné krabici, k zapomenutí. Shodou okolností ale nebyly zničeny.

Dvoustránkové služební hlášení poručíka Niebauera ze dne 9. května 1950 o „použití zbraně bez výsledku“ hlídkou PS Kvilda. (Archiv bezpečnostních složek.)

Obě vám je přivedu

Jaro v oblasti bavorského Finsterau začalo být voňavé a barevné jako tam za kopcem v Čechách. V měsíci květnu se stejně tady jako tam pod slehlou stařinou prozelenávala tráva, ale ve vzduchu byl cítit ještě chlad. Rudolf Veselý neodhadl počasí a snad ani nemohl. Lidé tady v Bavorsku jsou málomluvní a nenašel se nikdo, kdo by ho dole v Pasově varoval. A proč taky. Na první pohled bylo na něm poznat, že sem nepatří. Za ostré chůze do vrchu, který neměl konce, mu nezbývalo, než aby si přitahoval plášť stále víc a více k tělu. Krátký plátěný, šedivý plášť, pojmenovaný v Čechách výstižně „utíkáček“, notně profukoval. Ještě k tomu si na cimře v lágru zapomněl klobouk a proti větru šel odvážně prostovlasý. Kdyby ho nezapomněl, byl by těm třem chlapům, co se s nimi vydal na tu dobrodružnou túru, zcela jistě pro smích. Takovému kloboučku se v jeho bývalé vlasti pro změnu zase říká „tralaláček“. Jediným kusem oděvu do nepohody byly jeho boty. Vysoké šněrovací kanady dostal od Američanů, pro které nahodile pracoval jako tlumočník.

Osada Františkov v údolí Teplé Vltavy. V jejím okolí skončila poslední cesta Kiliana Nowotneho. (Z archivu časopisu Vítaný host.)

Jeho známý z lágru Karel Mikeš se mu v Pasově svěřil, že jeho paní se dvěma dětmi přivedl z Čech jistý Kilian Nowotny. Šel s nimi ještě bývalý člen SNB Jaroslav Kaska, který pracuje pro CIC pod jménem David Grey. Do Pasova všichni přijeli v pátek 7. dubna poté, co je po jednodenním vězení propustila Grenzpolizei. Kiliana si však po zadržení ponechali a bude propuštěn, jak se očekává, až na základě intervence Američanů. David Grey, kterého shodou okolností také znal, mu zase prozradil, že jakmile bude Kilian propuštěn, plánuje další cestu za hranice 16. nebo 17. dubna, a že dopisy, které Greyovi Veselý svěřil pro svoji manželku, dostala k doručení spolehlivá osoba ve Vimperku – redaktor Josef Pek.

Kilian skutečně cestu do Čech vykonal 17. dubna a úkol pro Američany splnil. Přinesl z Čech dokonce lístek pro Bohumila Laušmana (sociálnědemokratický ministr v poválečné Benešově vládě) a k tomu zprávu pro Šemíka (krycí jméno pro Karla Mikeše). Podle Greye má Kilian vykonat příští cestu do Čech mezi 2. a 4. květnem. Mikeš dodržel slib, který Veselému dal, a seznámil ho v Pasově s Kilianem. Při této schůzce Kiliana požádal o doprovod do Čech, odkud chtěl z Přelouče přivést osmiletou dcerku a svou ženu, která tam pracuje v zahradnictví u svého otce.

Dlouho si jej Kilian prohlížel, než mu pomalu odpověděl zvláštní češtinou. „Obě vám je přivedu, ale vás s sebou nechci.“ Takovou přímou odpověď nečekal. Zmrazila ho. Co si asi ten chlap myslí? Dívá se mu přímo do očí a tohle mu řekne? Nevěří, že by cestu do Čech a zpátky ouřada dokázal? Kilian poznal, jak zasáhl jeho sebevědomí, a přidal ještě tři slova. „Nejradši chodím sám.“ Dlouho se nechal Kilian přemlouvat a stále se zdráhal. Teprve když nabízená částka dosáhla výše 500 marek, bankovky převzal, ale požádal ještě o 1 000 korun československých. Dostal 100 marek. Teprve pak přikývl a odejel. Schůzku si spolu dohodli na středu 3. května večer v Pasově o stejném čase a na stejném místě.

Čekal až do půl desáté a déle nevydržel. Od Mikeše věděl, kde Kilian bydlí, a přivolaným taxíkem se za ním rozjel do Röhrnbachu. Vyptával se, ale dlouho nebloudil. Otevřela jeho paní, a když prohlásil, že má s manželem domluvenou schůzku, pozvala jej dál. Vysvětlila jeho nepřítomnost slovy „je někde za dřívím“.

Kilian Nowotny – tehdy přezdívaný „Sekáč“ – měl v místě obchod se dřevem a jezdil do lesů až ke státní hranici vlastním nákladním autem. V domě byla i mladší ze dvou dcer. Starší, které bylo už sedmnáct, studovala na gymnáziu ve Straubingu. Za hovoru s nimi se připozdilo, a když mu nabídly nocleh v pokojíku v prvním poschodí, neodmítl. V jednu hodinu po půlnoci se otevřely dveře a vstoupil Kilian. Ulehl ke spánku na druhé lůžko a omluvil se, že měl v úmyslu ráno zavolat, aby k němu přijel. Druhý den, ve čtvrtek po obědě, než nasedli do nákladního auta, dostal Veselý poučení. Pokud je bude cestou kontrolovat Grenzpolizei, musí odpovědět, že mu vypomáhá v lese při odvozu dřeva. Aby přečkali silnou bouři s deštěm, zastavili v jedné vesnici před hospodou a Kilian poručil každému pivo a porci salámu. Počasí mezitím dostalo rozum a další vesnice, ve které zastavili, se jmenovala podle cedule Finsterau. Tam Kilian vystoupil a zmizel v jednom stavení u lesa. Po půl hodině se pro Veselého vrátil a vstoupili tam společně.

Při chůzi po schodech do patra ho Kilian varoval. „S chlapem, co tam sedí, nic nemluvte. Je to českej policajt.“ Neposlechl, a když zůstali v pokoji sami, začal na muže mluvit německy. Neznámému v křesle se do hovoru nechtělo a Veselý po několika slovech poznal, že německy neumí. Rozpovídal se, až nabyl jistoty, že jsou oba Češi a že mají stejný úmysl. Od něho se dověděl, že v místnosti už spal jednu noc a že dům asi patří pašerákovi, kterého Kilian jmenuje Franzl Schwarz. Sám se zeptal, jestli má Veselý nějaké krytí pro případ, že by je chytila Grenzpolizei, a když dostal zápornou odpověď, prohlásil: „Stejně jako já.“ Představil se jako Bohumil Beneš a k tomu dodal, že do Čech jde poprvé a naposled proto, aby si promluvil se svou matkou a snoubenkou, které už přes rok neviděl a nemá od nich žádné zprávy. Beneš trávil řadu hodin o samotě, společnost lidí mu zjevně chyběla, a tak se dal do povídání. Pokud by ho „grenčáci“ chytli, může se odvolat na Schuberta, vlastním jménem Šeda, bývalého podplukovníka Československé armády, který bydlí v Röhrnbachu a má sám ilegální skupinu, kterou vysílá do Čech.

Tyhle údaje už Rudolf Veselý slyšel dříve od Mikeše, ale Beneš k tomu přidal, aby snad na něj zapůsobil, že v Mnichově jezdil jako šofér pro šéfa CIC. „Šeda je pěknej šupák,“ pokračoval, „poslal mě do Čech a zaplatil Kilianovi za můj doprovod 150 marek. Tlumok mně nacpal nylonovými punčochami pro své známé v Praze a okolí, ale pro případ kontroly mně nepředal to nejdůležitější, kvalitní české doklady. V Praze nebudu bez dokladů shánět Šedovo známé, abych jim předal blbý punčochy a riskoval zatčení. Na cestu mně dal pistoli jenom s pěti náboji. To je k smíchu nebo pro vztek. Až přejdeme hranice, rozjedu se do jižních Čech, kde to znám, zařídím všechny věci jenom pro sebe a Šedovo věci v Praze nechám plavat.“ Na jeho otázku, jak se chce dostat dál od hranic bez dokladů třeba přes vlakové kontroly, odpověděl, že to ponechá na štěstí.

Franzl se vrátil v devět hodin večer notně opilý, sedl si k nim na postel, rozhazoval rukama a řečnil. Nesouvisle cosi mlel o tom, že ho Kilian zradil, že od něho nedostal ještě peníze. Přestal a vytratil se z místnosti až tehdy, když se Kilian objevil. Ten řeč opilce přehlédl a rozhodl, že akce se odkládá na příští den, až se na dlouhou cestu všichni vyspí.

Stejně oba usnuli až po půlnoci. Po Franzlovi jim ještě nedal spát nějaký vejtaha, který se objevil a žádal je, aby se oblékli, že je musí odvést do Pasova, protože nemají k pobytu v pohraničním sektoru povolenky, které vystavuje jenom on. Jeho slova a vystupování na ně zapůsobila tak, že opravdu potřebné povolenky, které jim chyběly, vystavuje. Bránili se odkazem na Kiliana a ten, když slyšel hádku a hluk, vešel do pokoje a tomu muži jednoduše odpověděl. „Tady chlapi,“ a ukázal na oba, „mně už cestu do Čech zaplatili. Od vás peníze nemám a chcete, abych převed Vaši rodinu do Německa.“ Po těch slovech vyšli oba na chodbu. Po chvíli se Kilian vrátil, popřál jim dobrou noc a upozornil je, že okna musí zůstat zatemněná. Do rána už bylo v pokoji ticho. Cestou do Čech jim pak Franzl, vlastním jménem Otto Grabmüller, chatrnou češtinou prozradil, že „Kilian ví o soukromých kšeftech Františka Turka. Je na něho ‚krátkej‘, a proto musel Kilianovi ustoupit. Ten mu zase na oplátku slíbil, že o jejich dnešní cestě se nikdo nedoví. Ke Kilianovu soukromému kšeftování Američané mlčí, protože ho potřebují, ale Turkovi by takové počínání u nich neprošlo.“

Další den, pátého května, kolem dvanácté hodiny je Kilian s Franzlem odvedli do přízemí, kde se všichni naobědvali. Jídlo pro ně připravilo pozvané děvče. Po obědě, asi ve 13:45 hodin, se vydali pěšky z Finsterau do kopce. Kilian měl povolení ke vstupu do pohraničního sektoru a kráčel klidně vzhůru po silnici sám. Stejně jako bylo nutné zatemnění oken v místnosti, kde spali, stejně tak se oba dva s Franzlem museli vydat ke státní hranici postranními lesními stezkami, aby nikoho nepotkali, a zejména ne kontrolu. Přesto se tak stalo, ale naštěstí příslušníka Grenzpolizei setřásli a lesem došli k místu, kde stál necelou hodinu od hranice o samotě dům. Do domu vešel Franzl sám a vrátil se za 15 minut s Kilianem. Asi půl nebo tři čtvrtě hodiny odpočívali. Po hodině pomalé chůze Kilian odbočil, ztratil se mezi stromy a Franzl je poučil, že si odskočil pro věci do jedné ze svých skrýší. Mělo to být asi 500 metrů od hranice a za deset minut se měl vrátit. Nechal na sebe čekat půl hodiny, a když se vrátil, nesl plátěný ruksak khaki barvy, do kterého uložil balíček čaje, kávové konzervy, americké cigarety, elektrickou svítilnu, teplákovou bundu, kostkovanou šálu, několik kusů tmavě hnědé kůže potřebných k ušití kabátu a bundy. Jako poslední uložil do ruksaku ještě balíček v průsvitné pláštěnce a cigarety ostatních. Ruksak upevnil Veselému na záda a gumový plášť šedé barvy mu nesl Franzl. Zastavili se až na dohled před cedulí s nápisem „Halt“. Kilian pokynul hlavou k tabuli a šeptem pronesl: „Chovejte se tiše, jsme asi 50 metrů před čárou. Musíme do sedmé hodiny počkat“ a rozdal zbraně. Jeden dýmový granát pro případ, že by je zpozorovala hlídka, dal Veselému do kapsy a k tomu přidal pistoli ČZ ráže 7,65 s pěti náboji. Bohumil Beneš měl svoji pistoli a sám Kilian si ponechal dvě pistole a dva útočné granáty. Aby cesta dobře dopadla, odněkud vylovil lahvičku s vodou, kterou všechny postříkal podle staré pašerácké pověry.

V čase posledního přechodu byl Kilian oblečen do černého kabátu a do tmavohnědých jelenicových kalhot. Na hlavě měl klobouk „tyrolák“ špinavě zelené barvy a na nohou žluté sportovní polobotky s přezkou přes šněrování a šedivé vlněné ponožky.

Pokud by tehdy byli přítomni jeho obdivovatelé, byli by nejspíš zklamáni. Kilian nebyl vysoké, statné postavy, ale naopak měřil jen asi 172 centimetrů a v době své největší slávy byl tlustý, s nápadně velkým břichem. Pod kloboukem mu vystupovaly světle kaštanové prořídlé vlasy a z obličeje mu dopředu mířila energická, prohnutá brada. Pod větším ostrým nosem nosil drobný knírek, tzv. „mušku“. Snad jediné, co na něm připomínalo pořádného chlapa, byly zdravé, bílé zuby.

Otto Grabmüller, kterého Kilian nazýval Franzl, měl v tentýž osudný den na sobě černou vojenskou armádní bundu, tmavé záplatované pumpky, tmavošedé podkolenky a další silné ponožky, které měl ohrnuté přes černé šněrovací boty. Na hlavě měl německou vojenskou čepici s kšiltem a na zádech prázdný batoh z výstroje wehrmachtu. Byl hubené, 175 centimetrů vysoké postavy, podlouhlého vrásčitého obličeje, vyholeného obočí, vodnatých očí a měl dopředu vysazené řídké žluté zuby. U sebe neměl nic než kapesní nůž, svítilnu, tabatěrku a nepromokavou celtu o rozměrech 130 × 80 centimetrů. Zbraň neměl.

Krátce po sedmé večer skupina vkročila do českého prostoru za cedulí „Halt“ u hraničního kamene a pokračovala lesem ve směru severozápadně od Bučiny. Obešli paseku a za ní další dvě, až došli ke dvěma protitankovým zábranám na silnici. Asi po dvou stech metrech nalevo od nich přešli v zatáčce silnici a lesem po dalších čtyřech stech metrech dospěli k lesní cestě, po které pokračovali až do míst, kde cestu přetínal průsek a kde pramenil potůček. Po jeho proudu se dali doprava. Celá cesta od hranice k potůčku trvala asi přes půlhodiny volné chůze.

Bučina (německy Buchwald) na staré pohlednici. Přes tuto ves, vysídlenou v roce 1946 a zničenou v roce 1956, vedla jedna z tras přes česko-bavorskou hranici. (Z archivu časopisu Vítaný host.)

Cestou se dohodli, že po příchodu do Vimperka vyčkají v bytě u redaktora Josefa Peka, až ten z vnitrozemí přivede manželku a dcerku Rudolfa Veselého a matku Bohumila Beneše. Zpáteční cestu zajistí opět Kilian s Franzlem.

Veselý si při tom vzpomněl na doktora Krupičku, který se mu svěřil, že potřebuje získat někoho, kdo by převedl jeho manželku z Čech do Německa a donesl zprávy o manželce bývalého ministra Laušmana. Sám by to nedokázal a Veselý mu dal jasně najevo, že on také ne.

Asi za další hodinu a půl chůze a po půlhodině odpočinku došli k Vltavě v místech, kde se v jeden proud spojují dvě nebo tři ramena. Zuli si boty, přebrodili Vltavu a přeběhli silnici, která vedla souběžně s říčkou. První, kdo se rozběhl po louce vzhůru do stráně směrem k lesu, byl Kilian a ostatní za ním. Když byl na pokraji svahu asi dva metry před nimi, zaznělo několik výstřelů ze samopalu a Kilian se ztratil. Veselý se přitiskl k zemi a za ním i Beneš. Kiliana neviděl, jen když začala palba, slyšel, jak Franzl volá: „Au, au.“ Jakmile střelba ustala, začal se s Benešem zoufale škrábat vzhůru do prudké stráně. Několik minut trvalo, než se nahoře dokázali vypořádat s dechem. Pod nimi v údolí bylo slyšet hlasy a oba se vydali do neznáma. Bloudili lesem a zhruba po půlhodině se setkali s Franzlem. V nastalém tichu a skryti lesem všichni tři začali pomalu věřit, že hrozící nebezpečí setřásli. Namísto Kiliana, o kterém nevěděli, kde je, byl s nimi ale Franzl a ten rozhodl, že všichni přespí u jeho strýce na samotě, kterou místní pokřtili na „Rašeliniště“, správně Torfstich-Planie u Zlaté Studny, a mezitím se hlídky jako vždy do rána stáhnou. Když se Veselý ptal, co je s Kilianem, Franzl odpověděl lámanou češtinou asi v tom smyslu, že o něj strach nemá. „Ten se umí o sebe postarat. Bude pokračovat k Pekovi do Vimperka, kde měl být z pátku na sobotu. My přespíme na samotě u mého strýce, kde nás nikdo nebude hledat, a zítra pošlapeme za ním.“

Ve tři hodiny ráno došli mezi bažinami a mlázím k obydlí Franzlova strýce, lesního dělníka Františka Pösla. Franzl rukou naznačil, aby vyčkali, a vydal se sám k osamocenému domku. Klepal na okno a po chvíli se začalo po zápraží pohybovat světlo. Vyšli s Benešem za světlem v domnění, že je to pro ně znamení. Na zápraží byl starší muž ve spodkách a Franzl oběma naznačil, aby šli dál do chalupy. Ve světnici ležely dvě staré ženy a strýc vyzval návštěvníky, aby se posadili. Když se usadili za stolem, Franzl muže požádal o nocleh. Odpověď byla nepříznivá. „Mam dneska strach. U mě přespat nemůžete. Při zátahu na nějakýho Randáka vojáci vobrátili celou chalupu na ruby. Chvíli byl klid a pak jsi přišel ty, Otto, s Kilianem. Ale dneska jsou zase vod večera lesy kolem plný policajtů a vojáků a ve čtvrtek tady byla policejní kontrola.“ Po těch slovech požádal Franzl alespoň o něco k jídlu. Dostal s omluvou jenom krajíc chleba a ostatní odmítli, že hlad nemají. Položili ale strýci otázku, zda neví, kde by mohli přespat. Dostali odpověď, že „Franzl už bude vědět“.

Unaveni se vrátili do lesa a po další chůzi mezi stromy pomalu začalo svítat. Vybrali si místo mezi třemi silnými smrky, kde hodinu odpočívali. Po další hodině chůze lesem uslyšeli zvuk motorů projíždějících vozidel. Byla sobota a nedaleko musela být silnice. Ukryli se poblíž a Franzl se vydal na okraj lesa, aby zjistil, kde se nacházejí. Jak se postavil a rozhlížel, zavolal na něho někdo z lesa: „Halt – Stůj.“ To je přimělo k útěku zpátky do lesa a po půlhodině zůstali jenom dva. Beneš zprvu utíkal za nimi, ale pak se zastavil a vzdal se. Neměl chuť pokračovat už po výstřelech u Vltavy. V devět hodin ráno byla cesta do Čech uzavřena a Franzl rozhodl správně. Musejí se vrátit do Německa. Ručičky jeho hodinek na zápěstí ukazovaly tři hodiny odpoledne, když se složili do trávy k odpočinku. Zvedli se v pět, a když vylézali do vysoké stráně, zaslechl Franzl nějaké hlasy a zašeptal: „Jsou tu někde asi lesní dělníci a dělají dříví.“ Patnáct minut vyčkávali a pak změnili směr pochodu. Stanuli na lesním průseku a rozhodli se pokračovat jeho okrajem.

Značně vyčerpán už Veselý v rychlé chůzi Franzlovi nestačil a ten se mu pomalu vzdaloval. Volal za ním, aby šel sám, že se vrátí na silnici a přihlásí se někde na stanici SNB, ale Franzl neodpovídal, a tak se belhal za ním dál. Vzdálenost mezi nimi byla nejméně dvacet metrů, ale cítil, že se bude zvětšovat. Konečně docházeli k okraji lesa a pomalu se jim otevíral pohled do krajiny s obytnými domky. Opřel se o strom a pomalu se po něm sesunul na zem. Franzl vyšel opět na zvědy a po návratu se k němu sklonil a šeptal: „Zabloudili jsme. Nepoznávám to tady. Vrátíme se zpátky k průseku.“ Pomohl mu vstát, ale po chvíli cesty průsekem do svahu už Veselý zase táhl nohy ztěžka za sebou a Franzl se mu více a více vzdaloval.

Únava se blížila svému vrcholu. Veselý cítil, že každým okamžikem padne, když se znovu někde před nimi ozvala střelba, silnější než tam u vody. Jenom v mlze únavy zahlédl, jak Franzl utíká z průsmyku mezi stromy a křičí „au, au“ stejně, jako už jednou před tím u řeky. Od té chvíle už sympatického Němce více nespatřil. S posledním zbytkem sil opustil průsmyk a dlouho nemotorně utíkal mezi stromy. Padl na zem a ani nevěděl proč, vystřelil z pistole ránu do vzduchu. Střelba před ním v dáli nahoře jako na povel ustala. Těžce tahal nohy za sebou a bloudil. Pomalu ztrácel vědomí, až na jednom místě usnul.

Spal tvrdě a lekl se, když otevřel oči. Byla tma, sobota, nevěděl, kde je, a byl sám. Nepokoušel se ani zvednout ruku, aby se podíval na hodinky. Opíral se o strom a s jeho pomocí dokázal vstát. Byl přesvědčen o tom, že když najde průsmyk, určitě ho dovede někam na cestu.

Celou sobotu pomalu procházel lesem, ale k průsmyku nedošel. Trochu ožil, když se tmavý obzor před ním začal projasňovat. Stromy mu připadaly nízké a po pár potácivých krocích stanul v úplně jiném světě. Ocitl se mezi klečí na pokraji slatě. Pociťoval pod nohama nejistou, houpavou půdu a dostal strach. Pozvolna se šeřilo a přikrádala se další tmavá noc. Dál už by postupovat neměl. Alespoň tak to slyšel vyprávět na druhé straně v Bavorsku. V zádech mu hrozí nebezpečí a před ním se rozprostírá zrádná slať. „Kdyby tu byl Kilian, ale pán Bůh ví, kde je mu konec,“ posteskl si nahlas. Pronásledovatelé v uniformách musí být stejně vysílení jako on a za pár hodin se z lesa stáhnou. Snad. Zatím se nepropadal, a tak se rozhodl v těch místech přespat do druhého dne. Cítil se tady na kraji slatě bezpečněji a usedl opřen zády mezi větvemi o kmen kleče. Jako hravé děcko dorážel vzduch od slatě do tváří usínajícího a s kořeněnou vůní k němu pozvolna přicházela melodie, ke které znal i slova… „Saint-louiský močál pod nohou uhýbá, ten kdo jde k milé, ten už jí nezlíbá, a kdo jde od ní, ten už se nevrátí, jednou zavolá, močál ho uchvátí.“

Neznámý orchestr ve slatích hrál pro něho před spaním. Zavřel oči a námahou zvláčnělé tělo pomalu podléhalo kouzlu hudby.

Když se ráno probudil, připadal si jako spoutaný. Sáhl si s námahou na čelo a poznal, že má horečku. Měl je rozpálené jako ten „pitomej“ vařič, co vyhazoval pojistky na smradlavé cimře v utečeneckém lágru v Ludwigsburgu. Přidržoval se větví kleče, aby se dokázal postavit, a zároveň dostal nápad. Co kdyby slať před ním nebyla tak hluboká a on ji dokázal přejít. Tam za ní určitě žádné hlídky nebudou. Přes silnou horečku se mu pod kůži dostával chlad a lezavá vlhkost. Za každým krokem vystupovaly z hlubin bubliny a výhružně se ozývalo mlaskavé čvachtání. V květnu byla na koncích stvolů rostlin ve slati po ránu ještě jinovatka. Proto je mu zima. Konečně se ho zmocnil strach a další jeho kroky bažinou zastavil. Dotáhl tělo zpátky do lesa. Najde průsmyk a po něm se vydá jedním směrem a je už jedno jakým. Vyschlo mu v krku a zvuk tekoucí vody v něm probudil silný pocit žízně. Uvěřil lesnímu potůčku a stačilo už jen kleknout a nabrat vodu do dlaní. Byl ale tak zesláblý, že na vlhkém mechu uklouzl a svalil se bokem mezi kapradí obličejem do průzračné vody. Pil dlouhými doušky. Zvedl hlavu a spatřil svůj zdrchaný obličej ve vodní hladince o velikosti klobouku, jaký zapomněl na cimře, a bylo mu to jedno. Klopýtal ztracen v lese po celou neděli a na řadě byla další noc v neznámé krajině, která ho nevítala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šumava....
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.