30 let ke svobodě.
Ale i zpět

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Václav Klaus

30 let ke svobodě. Ale i zpět – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Václav Klaus, 2019

Cover photo © Getty Images, 2019

ISBN 978-80-204-5457-7 tištěná verze

ISBN 978-80-204-5710-3 ePub

ISBN 978-80-204-5712-7 Mobi

ISBN 978-80-204-5711-0 ePDF

Předmluva autora

Blížící se třicáté výročí největší události posledního půlstoletí, ke které v naší zemi došlo – zbavení se čtyřiceti let komunismu a zahájení budování radikálně odlišného společenského systému –, je pro někoho, kdo toto „budovatelské“ období nejen intenzivně prožíval, ale snad mu i vtiskl něco z jeho charakteristik, dobrým důvodem k zastavení se a k zamyšlení. Zkusím to udělat tímto textem. Jeho původní, pracovní název byl: Trvá to už třicet let: přišla chvíle pro ostrý, nikoli apologetický pohled na postkomunistickou éru. Bylo to dlouhé a nebyl to název. Byl to předvýklad následného textu, což být nemá.

Mám pocit, že nejprve je třeba uvést několik vět k vymezení obsahu této knížky. Nejde mi v ní primárně o události kolem 17. listopadu 1989, o tom toho bylo napsáno hodně a nic nového k tomu říci neumím. Jestli mne něco stále znovu překvapuje, pak je to úsměvný proces „rození se“ nových a nových hrdinů 17. listopadu. Je to umožněno tím, že se už mnoho zapomnělo (leccos záměrně) a že i pamětníků ubylo.

Jde mi spíše o připomenutí toho, o co jsme usilovali po 17. listopadu a co je dnes zapomínáno (a někdy až věrolomně dezinterpretováno). Jde mi o diskusi obtížné cesty, která k úspěchu polistopadové transformace vedla. Jde mi o obhajobu oprávněnosti našich tehdejších postojů, logiky a podstaty námi prováděných transformačních kroků. Jde mi o připomenutí lidí (a s nimi spojených idejí), kteří tehdy proti transformačnímu vývoji vystupovali doma, ale v poslední době stále více a stále důrazněji i v zahraničí. Evropeizace naší české společnosti a všeobecná globalizace našich životů význam domácích faktorů a vlivů výrazně oslabují, ale to samozřejmě neznamená, že se máme smiřovat s rolí pasivního objektu světových dějin.

Nejde mi o připomínání, nebo dokonce o nový výklad éry relativně rychlé transformace naší společnosti. Spíše mi jde o to, v co se naše transformace vyvinula a kam nás před třiceti lety zahájené trendy a tendence a jejich v čase se rozvíjející deformace dnes vedou. Určitě jinam, než kam jsme chtěli, i když základní cíl a úkol byl dosažen: dnešní svět nemá se starým komunismem bezprostředně nic společného.[1]

To, co píši, nejsou memoáry, i když prvky memoárového psaní někteří čtenáři mohou v následujících stránkách vidět. Jsou to však v každém případě teze pro náš dnešek, nikoli historizující text. Je to příspěvek k našemu dnešnímu hledání cesty vpřed, cesty, která právě teď v očích mnoha z nás vypadá jako zcela zablokovaná.

[1] Jeden z prvních čtenářů x-té verze rukopisu tohoto textu proti této tezi protestoval. Vidí podobné prvky narůstání nesvobody, návrat diktátu politiky nad ekonomikou, novou a nově prováděnou indoktrinaci lidí, agresivní potlačování patriotismu a pozitivního vztahu člověka k vlastnímu národu. Já je vidím také, ale starý komunismus to není. Novou nesvobodu bychom s tou starou neměli směšovat (a tím si historickou analýzu usnadňovat).

Úvod

Uplynulých třicet let jsem prožil na špičce české politiky. I proto jsem si vědom nebezpečí své vědomé či podvědomé neadekvátní obhajoby této éry. Musím se přiznat, že nařčení z ní očekávám, i když nekritickou obhajobou minulých třiceti let tato knížka určitě není. Vrcholné politické role jsem zastával při vlídné i méně vlídné pozornosti, podpoře a respektu české veřejnosti, které byly v čase nevyhnutelně velmi proměnlivé. Občas na nich nic vlídného nebylo.

Přesto se něco za těch třicet let změnilo. Elementární respekt (a zdvořilost) chyběly u poražených ve volbách vždycky, ale míra hrubosti odmítání špičkové politické garnitury zvolené ve svobodných volbách nikdy v minulosti nebyla tak silná jako dnes. To je novinka, i když „Sarajevo“ a „Děkujeme, odejděte“ si někteří ještě až příliš dobře pamatujeme. Změnil se i slovník politiky a veřejných diskusí. Znělo by nafoukaně, kdybych řekl, že se změnila i kvalita politiků, ale myslím si, že všeobecná vzdělanost bývala vyšší. Mám na mysli trend posledních tří desetiletí.

Při letošním kulatém výročí pádu komunismu cítím, že je třeba učinit pokus o jistou rekapitulaci základních tendencí uplynulého třicetiletého období a o naznačení toho, k čemu – v rozporu s tím – směřuje dnešní vývoj. Není to z mé strany poprvé.[2] Závěrečný odstavec mé poslední knížky z roku 2014 stojí za citaci. Napsal jsem, že „dvacáté páté výročí listopadu 1989 máme slavit“. Teď bych chtěl samozřejmě říci totéž o výročí třicátém. Tehdy jsem k tomu dodal: „Máme důvod ho hájit před všemi nepřejícníky. Máme vědět, čeho jsme dosáhli, ale také máme důvod celé toto období analyzovat a dívat se na něj kritickýma očima.“ (str. 96.) Texty tohoto typu postrádám.

Tentokráte mi jde více o shrnutí a zdůraznění známého (tak se to bude asi zdát zejména mým kolegům a blízkým spolupracovníkům) než o pokus přijít se zcela novými, dosud neznámými myšlenkami. Moc úplně nového stejně není a na to staré se nemá zapomínat. V každém případě následující stránky obsahují řadu tezí a myšlenek, které u nás nejsou v mainstreamových médiích většinově přijímané. Nejde mi o žádný interpretační průlom, spíše mi jde o zachování některých základních, troufám si říci evidentních, pravd o této naší unikátní době v písemné formě.

Je to můj text. Nikoho jiného. Nemohu se zbavit svých vlastních prožitků a ani to není mým záměrem. Nevyhnutelně musí jít o pohled založený na mých dlouhodobě utvářených myšlenkových konceptech, ale i o pohled vycházející z mých specifických rolí a funkcí během posledních třiceti let. Nemohu se na toto období dívat „odtažitě“, z jakési „věže ze slonoviny“. Nemluvě o tom, že žádná taková „věž“ neexistuje, každý autor je zaujatý a nutně subjektivní, zejména byl-li výrazným aktérem této éry. Ti, kteří byli většinu času v opozici (nebo se do parlamentu vůbec nedostali), žádný větší sklon k pravdivému popisu situace nemají. Naopak, mají v sobě více žluči.

Posledních třicet let pro mne není a nemůže být objektem neutrálního akademického historického výzkumu. Jsou stále součástí nejen mého života, ale i našeho dneška. Nemám však chuť a motivaci znovu bojovat staré, už dávno vyhrané (či prohrané) bitvy, polemiky a střety. Jde mi o „vysvětlení pro dnešek“, o připomenutí do značné míry pozapomenutých a v mnohém dezinterpretovaných událostí nedávné minulosti dnešním čtenářům.

[2] Pokus o podobnou shrnující analýzu jsem udělal již několikrát. Při dvacátém výročí to byla kniha „Kde začíná zítřek“, Knižní klub, Praha, 2009, při dvacátém pátém výročí kniha „Chtěli jsme víc než supermarkety“, Fragment, Praha, 2014. K vydání připravuji svůj učební text o naší transformaci, který jsem řadu let vyučoval v Praze na Národohospodářské fakultě VŠE a v Brně na Masarykově univerzitě.

Cílem byla systémová změna

Po celých těchto třicet let bylo mým základním cílem či ambicí hájit na počátku 90. let provedenou systémovou změnu, a tím držet pohromadě křehkou skořápku naší polistopadové společnosti, resp. – a to je určitě přesnější, výstižnější a skromnější – maximálně k tomu přispívat. Nemám žádné vznešené a už vůbec ne spasitelské či mesiášské postoje. A nikdy jsem je neměl. Vždy jsem byl „down to earth“, stál jsem vždy nohama na zemi. Není to žádná moje stylizace, má to u mne jistý koncepční základ.

Zabýváme-li se vývojem společnosti jako celku, role jednotlivce je – v mých očích – relativně velmi limitovaná, i když výjimky jistě existují. A je spíše okamžitá a dočasná než dlouhodobá. My jsme po desetiletích komunismu tak moc chtěli skutečnou demokracii (nikoli výsady jednotlivců nebo „kult osobnosti“), že každému byla rychle „přistřihována křidýlka“. Jen Václav Havel se tomu uměl vyhnout.

Z mé strany šlo v každém případě v celém tomto období převážně o úsilí pozitivní, konstruktivní, i když nutně muselo jít i o obranu. Muselo jít i o explicitní souboj s těmi, kteří propagovali jednoduchá, krátkozrace líbivá řešení, kteří dělali politiku pro politiku a ne pro výsledek a kterým šlo o něco úplně jiného než o tolik potřebnou transformaci naší společnosti. Kterým šlo více o vlastní zájmy, nikoli o celek. Nesmírně mne trápilo a trápí, že bylo ve veřejném prostoru mnoho takových, kterým o náš stát, o Českou republiku, zas tak moc nešlo. Nikdo se teď k takovému postoji samozřejmě dobrovolně a veřejně nepřihlásí (a vyjmenovávat jejich jména určitě nebudu), ale nebylo jich málo. Zastávali ho vědomě i nevědomě, někteří s chladným kalkulem, jiní s naprostou naivitou. Nevím, co je horší.

Své politické chování a jednání i svá politická rozhodnutí jsem se vždy snažil podřizovat pro mne zcela zásadnímu imperativu, který bych shrnul – doufám, že to nezní příliš nadneseně – do slov „dělat to, co je dobré pro naši zemi“. Důraz na naši zemi byl na počátku samozřejmý. Před třiceti lety to navíc znělo i politicky korektně (i když tehdy slovo politická korektnost ještě neexistovalo), teď už tomu tak není. V očích dnes dominujících progresivistů či pokrokářů slova „naše země“ zavání nacionalismem, národovectvím, populismem. To by nás tehdy ani nenapadlo.[3]

Politicky korektně se má dnes uvažovat ve větším prostoru (a šířeji). Národní stát je podle ideologů politické korektnosti pro správné vidění lidské společnosti příliš malý, zužující a zavádějící.[4] Někteří z nich jeho obhajobu dokonce považují za natolik nebezpečnou, že národní stát spojují automaticky s agresivním nacionalismem Hitlerova typu. Nevím, jestli to opravdu myslí vážně. Má se podle nich hlavně myslet na „vyšší celek“ a má se pomáhat „zbytku světa“. Tento „teleskopický filantropismus“ (Ch. Dickens), znamenající vědomé a záměrné opomíjení své vlastní země, sdílet nemohu.[5]

Větší institucionální entity než stát – tedy unie, říše, impéria – u mne žádnou doplňkovou a už vůbec ne vyšší hodnotu neměly nikdy a nemají ji ani teď. Naopak. Nadnárodní říše byly vždy pokusem nadnárodních elit obejít přirozenou potřebu „kormidlovat“ zemi podle potřeb lidí, kteří v ní žijí, a vyhnout se demokracii, která v těchto strukturách nemá místo. Nemůže tam být, neboť v nich není žádný démos, žádný lid.

Ještě horší je ohánět se světem, planetou, vesmírem. Já ve vesmíru nežiji, neboť vesmír není politickou entitou. Považuji za svou povinnost zabývat se komunitou, ve které žiji a žijeme. Mou komunitou není ani naše „modrá planeta“. Já žiji v České republice, která se nachází v Evropě. Nežiji ve Finsku, Irsku či Portugalsku. Jiné světadíly sice často navštěvuji, ale zájmy a postoje lidí v nich žijících nesdílím. Proto o nich mluvit neumím. A ani se o to nesnažím. Nemám k tomu navíc žádný mandát.

[3] Již celé desetiletí o tom nesmírně inspirativně píše John Fonte. Jeho červencový článek „A Transformation of the American Regime?“, https://amgreatness.com/2019/07/14/a-transformation-of-the-american-regime/ je jako vždy úžasný. Podle něho opouštíme svět, kde dominuje „national identity“ ve prospěch „cultural groups identity“, opouštíme „free society“ a oslavujeme „diverse society“, „democratic sovereignty“ je vyměňována za „global governance“, „national interest“ musí ustoupit před „transnational consensus“. O tom více dále.

[4] Nezaměňujme ideologii tzv. politické korektnosti za slušné a korektní lidi. Politická korektnost se slušností a korektností nemá nic společného.

[5] Po pádu komunismu, při totální diskreditaci komunistické pomoci (či spíše pseudopomoci) tzv. rozvojovým zemím, tomu rozuměli všichni. Falešnost tzv. internacionální pomoci byla očividná. Mnoho lidí bylo v těchto „pomocích“ přímo angažováno a mělo s tím své zkušenosti. Nemuseli jsme o tom teoretizovat, i když lidé jako já byli inspirováni např. pracemi Petera Bauera, kterému jsem se věnoval v loňském roce na konferenci v Budapešti, P. T. Bauer: A Hungarian In Cambridge, Danube Institute, Hungarian National Bank, Budapest, 27. března 2018, https://www.klaus.cz/clanky/4254.

Somewheres a anywheres

Nejsem migrant. Naposledy jsem byl v cizině na více než několik dní v roce 1969. Bylo to v USA a šlo o jeden semestr na Cornellské univerzitě v malém městečku Ithaca. Jinak žiji permanentně v Praze a nemám v úmyslu to změnit. Za nesmírně obohacující považuji terminologii vnesenou do našich diskusí na toto téma Davidem Goodhartem, jeho slova „somewheres“ a „anywheres“[6], čili lidé žijící někde a patřící někam na straně jedné a lidé žijící kdekoli – a já bych dodal – nepatřící nikam na straně druhé. Hlásím se k těm prvním a namyšlenou nafoukanost těch druhých nesnáším.[7]

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 30 let cesty ke svobodě ale i zpět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.