Kouzelnická parta
Příběh druhý

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Neil Patrick Harris

Kouzelnická parta – Příběh druhý – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vítej zpátky!

Ano, ty… s těmi hustými vlasy a touhle knihou v rukách!

Na koho jiného bych mluvil?

Vrátil ses! Moc rád tě vidím! Už je to pěkně dávno. Jak tě znám, vsadím se, že hledáš únik před všedností a zajímají tě další dobrodružství, další hádanky, další em-á-gé-í-é. Nuže, dál nehledej. Mám pro tebe další příběh… A jaký!

Doufám, že si pamatuješ všechno, co jsme probírali v minulé knize. Snadněji se vpravíš do děje…

Potřebuješ ji připomenout? Žádný problém!

Začněme naším skvělým obsazením. Vzpomínáš si na toho kluka s hbitými prsty? Na toho sirotka, který se jmenuje Carter Locke, je eso na karetní triky a dokáže zařídit, aby věci zmizely – a zase se objevily? Ačkoliv popravdě nevěřil ve skutečnou magii, dokud nenaskočil do vlaku, který ho dovezl do města Minerální Studny, kde se na každém rohu děly úžasné věci – od cirkusových stanů po skvostnou halu hotelu Velký dub na kopci nad městem.

Jeho kamarádka Leila Vernonová je mladá světlooká mistryně úniků, která se osvobozuje z pout a svěracích kazajek tak snadno, jako kdyby si s nimi hrála už jako miminko v kolébce. Určitě to nijak nesouvisí s paklíči pro štěstí, které jí dali její otcové, s nimiž bydlí nad jistým kouzelnickým obchodem na Hlavní ulicí.

Nezapomeňme na Thea Stein-Meyera, nadaného houslového virtuosa, který za pomocí houslového smyčce umí přimět předměty k levitaci. Ano, hudba bývá balzám pro duši i srdce, zejména pokud ji doprovázejí kouzla. Theo jen zřídka ukazuje svou královsky seriózní tvář v Minerálních Studnách, pokud není oblečený do jednoho ze svých proslulých oblíbených smokingů.

A pak tu je ještě naše malá vzteklounka Ridley Larsenová, jejíž zrzavé vlasy ve stylu šíleného vědce krásně doplňují její prchlivou povahu. Dokáže proměnit jeden předmět v jiný a zase zpátky, než stačíš říct „Abrakadabra!“ V přihrádce na opěradle svého vozíku má notes, aby mohla pracovat na hádankách a vymýšlet tajné šifry, o které se dělí se svými kamarády. Pokud budeš mimořádně hodný, možná se o ně jednoho dne podělí i s tebou. (Nebo už to možná udělala.)

A jako poslední (nikoliv významem!) se představili Izzy a Olly, komediální dvojčata Goldenova, která vystupují ve Velkém dubu. Oba jsou pěkná čísla – v nejednom významu toho slova. Pokud se chceš zasmát, potřebuješ právě je.

V našem předchozím příběhu před nedávnem – nebo už je to celá věčnost? Nemůžu si vzpomenout – Carter, Leila, Theo, Ridley, Olly a Izzy využili své kouzelnické dovednosti k tomu, aby učinili přítrž sérii drobných krádeží a nakonec zabránili odcizení největšího diamantu na světě. Šest dětí spojilo síly proti barbarskému B. B. Bossovi, a tím vytvořilo klub nazvaný Kouzelničtí podivíni.

Už se ti to všechno vybavuje?

Výborně!

Teď ještě jedno připomenutí…

Kniha, kterou právě držíš, vypravuje další díl ságy o našich kouzelnických podivínech. Stejně jako minulá kniha je plná lekcí z magie – lekcí, které si můžeš procvičovat ve svém pokoji, ve sklepě nebo třeba ve školní tělocvičně.

Jestli nic nevynecháš, příběh ani lekce, patrně si odneseš nějaké dovednosti, nad kterými budou tvoji kamarádi valit, kulit a poulit oči. Možná se budou i smát a tleskat. Není právě to nejdůležitější ze všeho – vykouzlit kamarádům úsměv na tvářích a dopřát jim únik před každodenní všedností?

Znovu tě musím požádat, aby sis nechal tajemství jednotlivých kouzelnických triků pro sebe. Jinými slovy, prosím, nechoď je za nocí šeptat do poklopů kanálů. A nevysvětluj publiku, jak se který trik provádí, před tím, ani po tom, co ho uskutečníš. Takové vysvětlení pokazí iluzi a nejspíš se nedočkáš stejného potlesku.

A samozřejmě neprozrazuj nic z našich lekcí žádným drbnám ve škole. Nikdy nevíš, kdy se může objevit jiný kouzelník a zmařit ti výsledky tvrdé práce. Kouzelnická konkurence umí být někdy pěkně vykutálená.

Pokud se už potřebuješ o lekce s někým podělit, ať je to s nejlepšími kamarády, kteří slíbili, že udrží tajemství – v kouzelnickém klubu, jako je ten náš. S tajnými organizacemi je koneckonců docela zábava. Kdo by nechtěl patřit k nějakému klubu?

Jednou z nejzábavnějších věcí, které lze dělat s lidmi, kterým učarovala magie, je připravit show. Na to nezapomínej, až budeš pročítat kouzelnické lekce na těchto stránkách. Jak bys připravil jeviště, abys udělal dojem na publikum? Použil bys velký červený závěs? Nebo bys začal v naprosté tmě, v tajemné atmosféře plné napětí? Nechal by ses uvést na scénu jedním z kamarádů? Nebo váš kouzelnický klub zahájí představení v tichosti?

Tyto otázky jsou velice užitečné, když připravuješ kouzelnické vystoupení, ale hodí se i tehdy, když vyprávíš nějaký příběh, jako třeba ten, s kterým se chystám začít. Osobně mám za to, že nejúčinnější jsou následující prvky: závěsy, padací dveře, stíny, zrcadla, hudba, zvukové efekty, mluvené komentáře a mlha. A nezapomeň na vzrušení z nové cesty.

Jsi připravený zjistit, co z toho jsem si vybral pro začátek naší show?

Totiž, příběhu?

Tak do toho, otoč stránku!

Jedna

Leila Vernonová nebydlela v Minerálních Studnách odjakživa. Vlastně se ani odjakživa nejmenovala Leila Vernonová. Když bydlela v dětském domově matky Margaret, její příjmení znělo Doeová.

Doeová se nejmenovala po své rodině – takové příjmení se v anglicky mluvících zemích dává lidem, u kterých nikdo neví, jak se jmenují doopravdy. Když matka Margaret našla Leilu, lístek v proutěné kolébce uváděl jenom křestní jméno a datum narození. Leila se tím nikdy nenechala rozhodit. Vlastně se ještě víc než ostatní děvčata snažila o pozitivní přístup k životu, i když s ní ostatní zacházeli, jako kdyby byla stejně k ničemu jako dřevěný niklák.

Proto když ji jedno odpoledne několik holek vleklo chodbou ke kanceláři matky Margaret, Leila se hlasitě a nespoutaně smála. „Hahaha!“ halekala, když ji štípaly do rukou. „To lechtá!“

Ve skutečnosti ji to nelechtalo, ale napadlo ji, že pokud její křik zaslechne někdo dospělý, třeba zasáhne. Nepotřebovala okultní schopnosti, aby věděla, co jí ty zlomyslné holky chtějí provést, protože ji zamykaly do nejtemnější komory v celém sirotčinci nejméně jednou týdně. Čistě proto, že nejvyšší z jejich party před časem usoudila, že se jí nelíbí, jak se Leila pořád usmívá a je veselá.

Ta vysoká holka si přála, aby Leila byla stejně utrápená jako ona. A tak se svými kamarádkami Leilu při každé příležitosti týrala. Leila se ze všech sil snažila nedávat najevo, jak moc jí ubližují, zejména onoho konkrétního odpoledne, kdy před dětmi měli vystoupit opravdoví kouzelníci z města Minerální Studny. Leila se na ně těšila celé týdny.

„No tak, holky!“ řekla Leila s nuceným úsměvem. „Pojďme do herny. Všichni na nás nejspíš čekají. Možná tam budou i sušenky!“

Jedinou odpovědí byla pokřivená ozvěna jejích vlastních slov. „Možná tam budou i sušenky,“ zopakovala vysoká holka posměšně. Ostatní se krutě zachechtaly.

Dál vlekly Leilu ke kanceláři matky Margaret. Leila se sice snažila zarýt paty do linolea, ale protivnice byly příliš silné. Podrážky jejích bot zanechávaly na podlaze černé šmouhy. Nejvyšší holka otevřela dveře kanceláře a ostatní odtáhly Leilu přes místnost ke známým dveřím komory. Vzápětí ji hodily dovnitř a zabouchly dveře. Leila se ocitla v naprosté tmě. Slyšela cvaknutí zámku.

„Tak dobře, vtip končí, pusťte mě ven!“ prosila a zabušila na dveře. „Copak nechcete vidět kouzelníky?“

„Jasně že chceme!“ zavolala jedna z holek přes silné dřevo. „Právě tam jdeme.“

„Připoj se k nám…, jestli to dokážeš!“ zavolala jiná. Zazněl smích, který Leile připomněl krákání vran venku na hřišti. Trýznitelky odběhly a rozhostilo se ticho.

Leila věděla, co se stane, když zkusí vzít za kliku, ale i tak to s nadějí zkusila.

Bylo zamčeno. A ona byla sama. Zase.

Otočila hlavou ze strany na stranu, ale v naprosté tmě neviděla žádný pohyb. V uších jí bušila krev, jak bylo obvyklé, kdykoliv ji sem ta parta zavřela. V nose ji štípal palčivý pach vlhkých dřevěných stěn.

V minulosti trvalo nejmíň hodinu, než nějaký dospělý objevil Leilu skrčenou v koutě komory. A kdykoliv ji našli, pokárali ji, jako kdyby se v ředitelčině kanceláři zamkla sama.

Aby se uklidnila, představila si samu sebe jako krásnou dívku, která patří ke kouzelnickému představení dole: je schválně zavřená ve skříni na jevišti a ohromí publikum, když beze stopy zmizí v jediném záblesku doprovozeném hlasitou ránou a sprškou jisker.

Vzedmulo se v ní zoufalství. Kouzelnické představení bylo to jediné, nač se v poslední době těšila. Chtěla vidět, jak z kouzelnických fraků vyletují bílé holubice, jak se zničehonic objevují kytice a jak se z balíčku vznášejí jednotlivé karty…

Nedovolí, aby jí to ty holky zkazily. Poprvé se jim postaví, doopravdy se vzepře. Ale nejdřív musela najít způsob, jak se odtud dostat.

Zašátrala ve tmě a přitiskla prst ke klíčové dírce. Možná se jí podaří odemknout zevnitř. Leila v životě neotevřela žádný zámek bez klíče, ale četla, jak to dělají hrdinové různých příběhů. Potřebuje nějaké nástroje. Vytáhla si z vlasů sponku, zasunula ji do dírky a chvíli s ní otáčela ze strany na stranu. Sponka narážela do stavítek a Leila slyšela, jak cvakají. Bez druhé sponky je ale nemohla sevřít a otočit mechanismem zámku.

Druhou sponku neměla. Stála nicméně v komoře u kanceláře matky Margaret. Prsty přejela po podlaze. Rozbušilo se jí srdce, když nahmatala kancelářskou svorku. Přálo jí štěstí!

Roztáhla ji, strčila hrot do klíčové dírky a zatlačila. Sponky cvakaly o stavítka, ale pořád z nich klouzaly.

O patro níž se ozval tlumený potlesk. Představení začalo.

„Ne, ne, ne!“ zašeptala Leila. V duchu si představila kouzelníky, jak na jevišti vytahují králíky z klobouků, proměňují kuličky v perly, levitují s židlemi a přehazují si přes ramena černé hedvábné pláště. Spoléhala se na to, že jí vzpomínky na kouzla pomohou prožít dalších několik měsíců s úsměvem.

Čím víc spěchala, tím hůř se jí manipulovalo sponkami v klíčové dírce. Ubíhaly minuty a Leily se zmocňovala beznaděj. Nikdy odtud neunikne. Bála se, že vystoupení skončí, než se dostane ven. Už chtěla nástroje podrážděně odhodit, když tu zaslechla hlasité cvaknutí a dveře se pootevřely. Nadšeně zakřepčila.

Na vrcholu schodiště uslyšela zdola hlas: „A nyní naše poslední číslo…“ Tleskání zesílilo a Leila seběhla do poloviny schodiště, ale tam se zarazila. V herně stálo několik řad židlí kolem pódia, na němž seděl muž v černém obleku a vysokém cylindru. Z ramen mu splýval černý plášť, a když pohnul rukama, zamrkalo na ni červené hedvábné lemování. Měl sněhobílé zvlněné vlasy a rovný černý knírek. Leila se posadila na schod a sledovala toho muže mezi dřevěnými sloupky zábradlí.

Vy už určitě víte, kdo to byl, ale Leila to nevěděla. Tehdy poprvé spatřila pana Vernona a ten pohled jí vyrazil dech. Vzpomínáte, jak se s panem Vernonem poprvé setkal Carter? Bylo to ten večer, kdy Carter přijel do Minerálních Studen a snažil se splynout s davy u Bossova cirkusu. Obratnost pana Vernona – to, jak převracel dvě mince položené na kloubech prstů – Cartera ohromila.

Tehdy Leila sledovala, jak ho dva asistenti pevně přivazují ke kovové židli, a cítila ještě něco hlubšího než Carter. Byla si jistá, že jí v úniku z té komory pomohl osud, aby jí umožnil spatřit toho muže.

Asistenti měli obličeje zakryté tenkou černou látkou. Nejdřív mu připoutali kotníky k nohám židle. Pak mu kolem těla a opěradla židle omotali dlouhý řetěz tak, aby měl paže přitisknuté k bokům. Děti v hledišti se slyšitelně nadechly, když asistenti spojili konce řetězu silným visacím zámkem, který muži visel na hrudi. Když mu ještě přetáhli přes hlavu pytel z voskovaného plátna, několik dětí ustrašeně vykřiklo.

Matka Margaret vstala a zamávala rukama. „Pan Vernon je profesionál!“ zavolala. „Nebojte se!“

Zpod pytle se ozval mužův hlas. „Jen se bojte!“ opravil ji. „Jestli se neosvobodím během jedné minuty, dojde mi kyslík.“ Matka Margaret se zaraženě posadila, jako kdyby uvažovala, jestli neudělala chybu, když pozvala muže, který teď možná před zraky jejích svěřenců zahyne.

Leila se křečovitě držela sloupků zábradlí a vyhlížela mezi nimi jako zpoza mříží klece. Dva asistenti zvedli bílé plátno a přehodili ho přes pana Vernona. Plátno ho zahalilo od hlavy k patě. Jeden z asistentů vytáhl velké přesýpací hodiny a postavil je na zem, aby všichni viděli, jak se v nich sype písek a odpočítává jednu vteřinu za druhou.

Leila zatajila dech. Postava pod plátnem se zmítala a svíjela. Místností zněl rachot řetězu. Leila si bezděčně vzpomněla na to, jak byla před několika minutami sama uvězněná v komoře.

Když se v hodinách přesýpala poslední zrnka, děti hlasitě odpočítávaly: „Pět! Čtyři! Tři! Dva! Jedna!“ Postava pod plátnem znehybněla. Ubíhaly vteřiny. Diváci postupně vstávali a s otevřenými ústy uvažovali, jestli to patří k předváděnému číslu.

„Sundejte mu ten pytel!“ vykřikla Leila. „Pomozte mu někdo!“

Dva asistenti honem přiběhli na jeviště, zvedli plátno, podrželi ho před usazeným mužem a opatrně za něj nahlédli. Otočili se k publiku a zavrtěli hlavami, jako kdyby říkali: Přišli jsme pozdě. Děti začaly šílet – některé dokonce zaječely, když asistenti spustili plátno na zem.

Židle, na které původně seděl pan Vernon, byla prázdná!

Diváci lapali po dechu, dokud se jeden z asistentů neotočil k publiku a nesejmul si masku. Jakmile se pod ní objevily sněhobílé zvlněné vlasy, Leila pochopila, že se všichni nechali napálit. Kouzelník skutečně unikl – a tím nejneočekávanějším způsobem. Všichni se rozjásali, jako kdyby jim někdo právě oznámil, že je toho dne všechny adoptoval.

Muž se zvlněnými bílými vlasy přistoupil k okraji pódia, zazubil se a dlouze se uklonil. Leilu to tak ohromilo, že div nesklouzla ze schodů. Místo toho se postavila a tleskala hlasitěji a déle než kdokoliv jiný.

Když aplaus odezněl, Leila se protlačila davem – loktem odstrčila svou vysokou mučitelku i její pomocnice a přistoupila k tomu muži. „Jak jste to udělal, pane Vernone?“

Pan Vernon se na ni podíval. Rozzářily se mu oči, na chvíli se zarazil, jako kdyby upadl do tranzu, a nakonec tiše odpověděl: „Vsadím se, že víš, proč ti to nemůžu říct.“

Leila se zamyslela. „Kouzelník nikdy neprozrazuje svoje tajemství?“

Pan Vernon se zasmál a zlehka jí poklepal na čelo. „Umíš číst myšlenky?“

„Jestli ano, nevím o tom.“ Leila si promnula místo, kde se jí dotkl. Cítila, jak se na ni zezadu tlačí další sirotci, a snažila se je vytěsnit z mysli. „Byl jste doopravdy v nebezpečí?“

„Já jsem vždycky v nebezpečí,“ odpověděl pan Vernon a zamrkal.

Leila se zasmála. „Chci se naučit unikat tak jako vy.“

„Hm.“ Přimhouřil oči. „Vyžaduje to roky praxe. Jsi připravená trénovat dlouhá léta?“

„Ano! Trénovala bych každou minutu každého dne, abych byla jako vy!“

„Inu, nadšení nebývá na škodu,“ pravil pan Vernon zamyšleně. „Jak se jmenuješ, maličká?“

„Leila,“ odpověděla tiše.

„Leila,“ zopakoval. „Krásné jméno! A jak dlouho bydlíš u matky Margaret?“

„Celý život.“

Chvíli mlčel. „Rád bych tě přišel navštívit, Leilo. Nevadilo by ti to?“

Leile zrůžověly líce. „Vůbec ne!“ vyhrkla. „Třeba byste mě mohl naučit nějaký ten trik?“

„Možná…“ Znovu se usmál a v koutcích očí mu naskákaly pobavené vrásky. Sevřel ruce k sobě, a když je opět roztáhl, Leila si všimla, že mezi nimi drží měkký bílý provaz. Položil jí jeden konec na dlaň a pomalu jí spustil zbytek provazu do ruky. „Pro tebe. Uvidíme, co s tím dokážeš. Smím ti navrhnout, aby ses naučila různé typy uzlů? Mohou se hodit v mnoha situacích.“

Leila zrudla ještě víc. Chtěla ho obejmout a poděkovat mu, ale nechtěla, aby si o ní myslel, že je bláznivá.

V tu chvíli je zaplavili ostatní sirotci, kteří žádali pana Vernona o autogram a odstrčili Leilu na stranu. Nevadilo jí to. On se vrátí, přijde ji navštívit. Naučí ji nějaký kouzelnický trik. Možná.

Bude připravená. Ukáže mu pár nových uzlů.

Později, v ložnici, kde spala s pěti dalšími dětmi, Leila vytáhla ze skrýše za cihlou ve stěně vedle své postele plechovku, otevřela víko a podívala se na několik blýskavých klíčů.

Jeden z nich pro ni byl velice důležitý. Když ji jako nemluvně někdo položil na práh dětského domova matky Margaret, zabalil ji do přikrývky a nechal jí na krku provázek se zavěšeným klíčem. Leila si samozřejmě na nic z toho nevzpomínala – věděla to jen z vyprávění matky Margaret. Ten první klíč ji přiměl k tomu, aby sbírala další – náhradní, nebo ty, které někdo ztratil. Doufala, že jednoho dne bude mít zajímavou sbírku všech možných tvarů a velikostí.

Když se teď na ně dívala, přemýšlela o kouzelnickém představení a o tom, jak se panu Vernonovi podařilo osvobodit z těch řetězů. A došlo jí, že právě odemkla něco ve svém nitru: touhu uniknout. Doopravdy uniknout.

Když se muž s bílými zvlněnými vlasy později toho týdne vrátil se svým manželem a nabídl jí, že ji adoptují, její přání se splnilo – jako kouzlem.

Dvě

Jednou v noci o několik let později, v bytě nad Kouzelnickým obchodem pana Vernona, se Leila Vernonová převalovala na své velké posteli. Nemohla spát. Kdykoliv zavřela oči, musela myslet na temné komory. Její štíhlou postavu zakrývala tenká mozaiková deka, která ji jen tak tak chránila před chladem, jenž k ní vanul od otevřeného okna.

Okno bylo obrácené k Hlavní ulici a zelenému parku, který se táhl na obě strany. Na stěnách a stropě se mihotala oranžová záře pouličních lamp a stíny olistěných větví tančily do tiché hudby cvrčků a rosniček volajících na sebe z kopců kolem města.

Večer ji oba otcové uložili do postele, přikryli ji a políbili ji na dobrou noc s přáním příjemných snů, ale Leila věděla, že ji žádné přání nemůže ochránit před vzpomínkami na starý život. A takové vzpomínky ji navštěvovaly obvykle právě v noci. Někdy byly jako nezvaní hosté, kteří se zdržují dlouho poté, co je jim naznačeno, že by měli odejít. Jindy se dobývaly dovnitř jako neohrabaní lupiči, kteří netuší, jak překonat zamčené dveře. A někdy k ní pronikly jako sírový kouř štěrbinami ve stěnách, štípaly ji do velkých hnědých očí a hrozily, že ji zadusí.

Když už se nedaly unést, Leila se snažila myslet na to, jak ji Vernonovi adoptovali. Držela se této myšlenky jako klíště, jako kdyby ji mohla odvést do bezpečí. Někdy to zabralo, ale někdy byla temnota v zamčených komorách vzpomínek tak hustá, že ji Leila nedokázala proniknout pohledem.

Zejména po událostech s B. B. Bossem a jeho cirkusem plným zlodějů před několika týdny…

Leila zamrkala a dál se dívala do stropu. Připadala si šťastná, ale zároveň podrážděná – šťastná, že má tento domov a tuto rodinu, ale podrážděná tím, že ji pořád obtěžuje minulost. Takhle to nepůjde, pomyslela si, odhodila přikrývku a přeběhla ke knihovně, kam si uložila svou tajnou plechovku.

Plechovka hlasitě zachrastila a Leila si ji přitiskla k hrudi, aby ji utišila. Vedle v pokoji spal její nově nalezený bratranec Carter. Leila nechtěla, aby ho hluk probudil.

Zvedla víčko a zadívala se na svou sbírku klíčů, která se od doby, kdy se přestěhovala do Minerálních Studen, významně rozrostla, ale úplně první klíč, ten, který měla přivázaný na provázku, ten, který měla u sebe, když ji matka Margaret našla na prahu dětského domova, ležel hned nahoře. Leila zvedla provázek a klíč se rozhoupal jako hypnotizérovo kyvadlo.

Myslela na Bossa, Cartera a další členy kouzelnické party. Věděla, že Cartera jistě taky trápí vzpomínky na minulý život. Uvažovala, jestli vzpomíná na rodiče, jako ona někdy uvažovala, proč ji její vlastní rodiče jedné tmavé, studené noci opustili. Jindy jí vyhovovalo na ně vůbec nemyslet. Sevřela chladný klíč v ruce, jako kdyby si ho chtěla otisknout do kůže a následně podle otisku vyrobit kopii. Její tělo zahřívalo klíč a klíč zahříval její duši; Leilina mysl se konečně zklidnila.

Najednou se odněkud ozval hluk: zaskřípění židle, pád hromady knih z police, žuchnutí věcí na zem. Následovalo pronikavé, polekané vyjeknutí.

Tři

Leila vyběhla na setmělou chodbu, kde ji okamžitě zasypaly malé ostré předměty, jež proti ní vyletovaly a klovaly do ní jako rozzlobení ptáci. Leila vypískla a sáhla po nejbližším vypínači. Chodbu zalilo měkké světlo.

Carter se krčil ve dveřích do svého pokoje a vystřeloval proti Leile karty. (Takže to nakonec nebyli rozzlobení ptáci, díkybohu!) Leila je smetla stranou. „Cartere, to jsem já!“

Chlapec okamžitě přestal. „Jé, promiň!“

Plavé vlasy měl rozcuchané, tváře červené a s vytlačenými otisky zmuchlaného prostěradla. Zřejmě ho taky probudil ten hluk a vyběhl z pokoje se svou nejoblíbenější zbraní – balíčkem karet. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Leila přikývla. „Taky jsi slyšel tu ránu a vyjeknutí?“

Než Carter stačil odpovědět, ozvala se další rána. Hluk vycházel zpoza dveří pracovny pana Vernona. Jako kdyby pan Vernon narážel do nábytku a shazoval věci.

Leila a Carter zabušili na dveře. Leilin otec zevnitř tlumeně hekl. Carter zkusil vzít za kliku, ale bylo zamčeno. Leila vytáhla z kapsy noční košile paklíče pro štěstí a několika rychlými pohyby dveře otevřela jako kouzlem.

Dante Vernon stál v koutě místnosti, zvlněné vlasy rozcuchané a tmavé oči vykulené, až připomínaly křišťálové koule, jaké prodával dole v kouzelnickém obchodě. Dmula se mu hruď, jako kdyby právě sprintem oběhl blok domů. „Výborně,“ řekl a náhle se usmál. „Teď aspoň vím, že se mi to nezdá. Zavřete dveře, prosím. Nesmíme dovolit, aby se to dostalo z místnosti s mojí knihou.“

Leila zmateně poslechla.

„To?“ zopakoval Carter. „Co tím myslíte?“

Pan Vernon ukázal za stůl. Ve stínu něco děsivě zavřeštělo.

Leila i Carter nadskočili.

„Psal jsem do své knihy, ale usnul jsem. Probudilo mě, když mi ji něco vyškublo zpod ruky,“ vysvětloval pan Vernon. „Ten tvor sem vnikl oknem, ale to už jsem zavřel a zajistil. Je zásadně důležité, abychom získali tu knihu zpátky, jasné?“

Leila a Carter přikývli.

„Cartere, hoď mi ten provázek na stole za tebou,“ pokynul pan Vernon. Carter mu hodil bílý provázek a pan Vernon ho jednou rukou chytil. „Leilo, až řeknu, odsuň tu židli, ano? Napočítám do tří.“

Leila přikývla, ačkoliv nebyla zdaleka tak připravená, jak by se jí líbilo. Ale patřila přece do rodiny Vernonů a do klubu Kouzelnických podivínů a to znamenalo, že věřila svým přátelům i rodině…, i když vás žádali o pomoc s chytáním tajemného tvora, který se uprostřed noci vplížil do pracovny.

„Jedna…“

Leila se přesunula k židli.

„Dva…“

Pod stolem něco zavrčelo. Leila vnímala, jak jí buší srdce.

„Tři!“

Leila prudce odtáhla židli a Vernon skočil pod stůl. Po zádech jí přeběhl chuchvalec světlých chlupů a skočil do stínu za velkou rostlinou v květináči.

„Co to je?“ vyjekl Carter, spíš zvědavě než polekaně. Leila se předklonila. Tvor byl zhruba třicet centimetrů vysoký a vzdáleně připomínal skřítka.

Pan Vernon se zvedl a odhrnul si rozcuchané vlasy z obličeje. Potom máchl zápěstím a měkký provázek v jeho sevření ztuhl. Na konci se vytvořila smyčka jako u lasa. „Ustupte, děti. Já to zvládnu.“

„Počkej, tati.“ Leile se zachvěl hlas. Zvedla převrácenou lampu a namířila žárovku do stínu.

Okamžitě to bylo vidět jasně. Tvor na ně hleděl se strachem v očích – byl malý, hubený, s dlouhým ocasem a černým obojkem s hřeby. Byla to opice.

Přátelé, vsadím se, že kdybyste se někdy dostali do takové situace, sedli byste si na zem, rozpřáhli byste ruce a zavrkali byste: „Obejmi mě, ty krasavečku!“ Dovolte, abych vás ujistil, že noční opičí zloději nejsou zdaleka tak roztomilí, jak by se vám líbilo.

„To je Bossova opice,“ řekl Carter rozechvělým hlasem. „Jsem si tím j-jistý.“

Vernon si přiložil prst ke rtům, aby opici nepoplašili. Zvíře cenilo zuby a zvedlo se na zadní, jako kdyby se na ně chystalo skočit. Carter luskl prsty a odhalil v druhé ruce sušenku z křehkého těsta.

Jednalo se o prostý trik, jaký procvičuje každý dobrý kouzelník. Vy taky? Jde o klasické odvedení pozornosti: kouzelník si schová předmět do jedné dlaně a následně ho odhalí, zatímco se mu všichni dívají na druhou ruku. V tomto případě Carter přilákal pozornost opice lusknutím a vzápětí jí ukázal sušenku.

Leila si všimla, že po tolika letech, které Carter strávil prakticky bez domova, má vždycky v kapsách schovaného něco dobrého. A zdálo se, že se to hodí i teď.

Opice přestala cenit zuby a zahleděla se na pamlsek v Carterově ruce. Carter znovu luskl prsty a z jedné sušenky se staly dvě. Opice zakníkala a přiblížila se. V další chvíli natáhla ruku, popadla obě sušenky, nacpala si je do pusy, rozkousala je a spolkla. V očích se jí rozlil spokojený výraz.

Leila se zasmála. To zvíře nakonec nebylo tak děsivé. Přistoupila k opici z druhé strany, zatímco Carter s dalším lusknutím odhalil třetí sušenku. I tentokrát dovolil opici, aby si ji vzala. Pak jí ukázal čtvrtou. Opice sledovala sladkosti jako uhranutá a vůbec si nevšimla Leily, dokud jí dívka nevytrhla knihu z tlapek a nehodila ji otci. Ten si ji uložil do široké kapsy županu. Opice otáčela hlavu ze strany na stranu, jako kdyby se v ní odehrával niterný boj, a přenášela pohled z knihy na Carterovu ruku plnou sušenek. Nakonec podlehla svým instinktům a rozhodla se pro sušenky. (Kdo by to neudělal? Sušenky jsou vynikající.)

Carter házel jednu sušenku za druhou na zem a vytvářel z nich cestičku k panu Vernonovi, který čekal s kouzelně zpevněným provázkem a kývl na Leilu, aby zůstala, kde je, pro případ, že by bylo třeba, aby toho chlupatého drobečka lapila. Opice se blížila čím dál víc. Vernon už se ji chystal chytit do lasa, když tu…

Od dveří se ozvalo zaklepání a volání: „Dante? Je všechno v pořádku?“ Opice vyvřískla a utekla do stínu na opačné straně místnosti.

Dveře pracovny se otevřely a dovnitř vběhl druhý pan Vernon, Leilin taťka. S ustaraným výrazem zůstal stát ve dveřích. Na sobě měl bílou vestičku a černobíle kostkované kalhoty od pyžama. Když uviděl, v jakém je pracovna stavu, vykulil ospalé oči.

„Zavři dveře, taťko!“ vykřikla Leila, ale než druhý pan Vernon stačil zareagovat, kolem kotníku se mu mihl chumel plavých chlupů a zmizel v chodbě. Taťka zaječel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelnická parta – Příběh druhý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.