Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

OBSAH

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

EPILOG

BOHOVÉ A RASY, JAK JIM ROZUMÍ OBČANÉ ANNURU

Brian Staveley v nakladatelství

Císařovy čepele

Prozřetelnost ohně

Poslední smrtelné pouto

Lebky

Copyright © 2017 by Brian Staveley

Cover © Anas Asghar

Translation © Petra Kubašková

Map by Isaac Stewart

ISBN 978-80-7594-330-9 ePub

ISBN 978-80-7594-331-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Pro Jo, která mi udává noty.

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy jsem ohromně vděčný všem, kdo větší či menší měrou, obecně či konkrétně přispěli ke vzniku této knihy. Kdybych je měl začít vyjmenovávat, vydá to za celou vesnici a já mám strach, že by seznam těchto vesničanů nikdy neskončil. Pět lidí však četlo tento rukopis od začátku do konce a navíc několikrát. Suzanne Bakerová a Gavin Baker jsou jakožto matka a syn impozantním týmem, ve čtení jednoho rukopisu po druhém absolutně neúnavným, který nešetří chválou, avšak zároveň je schopen ostré a nesmlouvavé kritiky. Vždycky jsem byl přesvědčen, že je lepší být šťastlivcem než být dobrý, a tak se považuji za toho nejšťastlivějšího autora na světě, jelikož mám za agentku Hannah Bowmanovou a za editora Marca Palmieriho. A nakonec dodávám, že i tato kniha, stejně jako všechny ostatní, by neexistovala bez Johanny Staveleyové, která v tu knihu i ve mne věřila více než já sám.

PROLOG

Tento příběh jsem nikdy neměla v plánu vyprávět. Tenkrát, před všemi těmi lety, když jsem tě nakonec opustila, jsem si myslela, že ten příběh beru s sebou. Byla jsem přesvědčená, že patří mně, neboť jsem to přece byla já, komu se to všechno stalo, veškeré dění se točilo kolem mě – jenže příběhy takhle nefungují. Náležejí vypravěči pouze zčásti – i ta nejdivočejší historka si žádá spolupráci posluchače, a tady nejde o smyšlenou báchorku. Je to pravdivý příběh – nebo se pravdě blíží nejvíce, jak jsem toho po tolika letech ještě schopna – a vystupují v něm i další postavy. To vyprávění patří jim stejně jako mně, jenže jsou mrtví, a tak ty kousky musím poskládat sama. Byl jsi jediný, kdo byl u toho a přežil až do úplného konce, nevěděl jsi však, co se děje. Jak bys jen mohl? Měla jsem ti to povědět už dávno, uvědomila jsem si ale až mnohem později, že je to tvůj příběh stejně jako můj. Už je pozdě, ale stejně ti to říkám.

Šla jsem do Dombângu kvůli lásce.

A ano, také proto, abych zabila sedm lidí během čtrnácti dní, ale se zabíjením jsem si nedělala hlavu. Vyrostla jsem na místě, kde ženy chodily ve vestách posetých bodci, kde každý kněz měl u sebe tucet nožů, ocelové pasti a jehlice tak tenké, že se daly vbodnout očním důlkem za okem až do mozku a opět vytáhnout, aniž by zanechaly stopu. Viděla jsem ostatní kněží umírat ohněm a železem, někdy rychle, skokem z vrcholku pískovcového útesu, jindy pomalu, spolu s drobnými krůčky dehydratace. Do svých patnácti let jsem si musela vštípit do paměti tisícovku způsobů, jak obětovat ženu či muže svému bohu tak, aby je mohl s jistotou odtvořit. Oddanost bohu ani schopnost přinést oběť mi nedělaly starosti.

Ovšem láska… Láska byla zrádná. Do pětadvaceti jsem si užívala milenců a smíchu, dlouhých nocí na vysokých, opuštěných vrcholcích skal, a učila jsem se poznávat své tělo buďto sama, nebo v něčí žhavé náruči. Ale láska, ta se mi vyhýbala.

Nezasvěcený na tom zřejmě neshledá nic divného. Vždyť by ses mohl ptát: Copak může láska zapustit kořeny v kamenném srdci Lebky? Jak by mohly Ananshaelovy nože poznat lásku?

Neuráží mě to. Můj bůh v očích většiny lidí ztělesňuje jednu velkou záhadu a děs. Tys nebyl v Rassamburu, neslyšel jsi naše chóry při novoluní, neochutnal jsi sladké plody stromů vroubících naše pískovcové stěny. Jak bys mohl vůbec něco vědět o mužích a ženách, jež lidé nazývají Lebkami? A jak by ses o tom mohl dovědět, kdybych ti to nepověděla?

Možná bych měla začít hned tím názvem. Není totiž správný.

V mé přísaze nejde o lebky, nepřísahám ani na ně, ani jim, ani v jejich blízkosti. Vlastně jsem lebku neviděla už několik let. Možná snad kousek zkrvavené kosti, který vysvitne pod rozťatou kůží, ale skutečnou lebku, s očními důlky zejícími prázdnotou a postrádající čelist? Co bych si, dobrý bože, počala s lebkou?

Zdá se, že k běžným představám patří i to, že „pijeme krve nevinných děcek“, a tak rozptýlím i tuhle pomýlenou myšlenku: nepiji krev dětí, ani nevinných, ani těch, co se něčím provinily. Nepiji krev, ani lidskou, ani zvířecí. Jednou jsem si v Sie dala krvavé jelito, tlusté, černé, položené na kopci rýže, ale jedla jsem ho z normálního talíře, nikoli z lebky, a všichni ostatní jedli totéž.

Také bych měla objasnit, že se nekoupu v kádích s krví. Krve mám na sobě dost už jen od toho, když vyrazím do světa vykonávat práci svého boha. Jediným důvodem, proč se koupu, je, abych ze sebe krev smyla. Kněží boha smrti si dopřávají koupele v horké vodě, stejně jako všechny ostatní příčetné osoby po obou stranách Ancazu. Když jsem zpátky v Rassamburu, přisypu si do horké vody špetku jasmínu a drcené šalvěje. Mám ráda čistotu.

Namátkou objasním několik dalších věcí:

Nenosím oděv z lidské kůže. Dávám přednost hedvábí, ačkoli krev lze mnohem lépe vyprat z vlny.

Nikdy jsem nesouložila se žádnou mrtvolou. Nevím, kdo chodí a měří erekci oběšenců, můžu ale slíbit, že já to nejsem. Většina mužů je v posteli nešikovná a nemusí k tomu být ani znevýhodněni tím, že už jsou mrtví, což by z nich udělalo ještě větší nemehla. Mám ráda své milence stejné, jako mám ráda koupel: hřejivé, čisté a pokud možno voňavé, ačkoli u těch posledních dvou věcí jsem ochotna slevit.

Samozřejmě chápu, jak lidé dospěli k podobně pomýleným představám. Když vidíš lebku nebo sud plný krve, je velmi pravděpodobné, že tu byl můj bůh, odtvořil nějakou bytost a zase zmizel. Tak jako silný vítr za úsvitu víří prach a ohýbá větve stromů, se stejnou jistotou zanechává po sobě Ananshael na své cestě krev a lebky. Ovšem krev a lebky nejsou totéž co smrt, stejně jako ohnutá větev není vítr.

Smrt odolává veškerým příměrům a podobenstvím. To jsem se naučila během svého prvního roku v Rassamburu. Kdo říká o smrti, že je jako země za mořem či nekonečný výkřik, ten ji nepochopil. Smrt nezná přirovnání. Neexistuje nic, co by se podobalo Ananshaelovu dílu. Nejvěrnější odpovědí na jeho tajemství a majestát je mlčení.

Mlčení však na druhou stranu podněcuje představivost nezasvěcenců, v jejichž fantazii se následně zrodí lebky přetékající krví, orgie na hřbitovech, děti houpající se jako nepoužitelné lustry na stropech jeskyní ve světle svící. A tak je možná nedokonalé přirovnání lepší než vůbec žádné.

Vezmi si hrozen vína.

Nachová slupka vypadá jako ojíněná mlhou či ranním oparem. Vylešti ji, nebo třeba ne, a vlož ji do úst. Pod chladnou, hladkou kůží je pevné maso. Jestli na sobě nyní pozoruješ počátky vzrušení, přestaň. Začni si to představovat znovu od začátku. Víno je víno. Představ si ho pořádně, jinak to nebude fungovat.

A teď: jak to víno chutná?

Že hroznové víno chutná prostě jako hroznové víno? Samozřejmě že ne. Dokud do něj nekousneš, žádnou chuť nemá. Mohl by to být zrovna tak kámen, vylovený na podzim ze studeného proudu nějaké řeky: hladká, studená kulička, tajnůstkářská, bez chuti. Mohl bys ji třeba navěky převalovat mezi horním patrem a jazykem a vnímat pouze nepatrnou kapičku šťávy z malého otvůrku, kde byla kulička utržena.

Jsi jako to víno – plný šťávy, lepkavé a sytě sladké, plný mokrého, nachového života. Pravda života je pravda o hroznovém víně: zásadní je až okamžik, kdy čelisti stisknou, kdy praskne kůže, když sluncem živená, chladivá dužina vytryskne na jazyk. Bez okamžiku vlastní destrukce je víno pouze hladkým, barevným kamenem. Bez předchozí znalosti ženy, která jej drží v ruce, bez jejího očekávání, předtím, než vůbec přejde přes její rty, není ve víně ani stopa po rozdrcené slupce a sladkém životu, jenž jí teče po jazyku.

Takoví prý byli csestriim a nevariim, pokud kroniky nelžou – nesmrtelné, neporušené kameny, neschopné prožívat ani rozdávat radost. Samozřejmě že můj bůh byl mladý, když ještě chodili po světě. V těch dobách, kdy byli stvořeni, byl ještě sláb, tak sláb, že po tisíce let či déle unikali jeho doteku. Možná by takto přežívali navěky – nesmrtelní, vyjma oněch několika vzácných případů, kdy tělo bylo tak podlomeno násilím, že do něj můj bůh mohl konečně vložit své prsty –, ale csestriim neznali míru. Ve své suchopárné touze rozebrat faktickou stránku světa, poznat jej tak, aby ho mohli vytvarovat podle své vůle, dohnali nevariim příliš daleko, a ti jim nakonec oplatili úder.

Prohráli; csestriim je vymýtili ze světa, avšak můj bůh se během toho konfliktu mnohému přiučil a za dlouhých tisíciletí, jež následovala, zesílil natolik, že když jsme přišli my, lidé – ženy a muži putující po nemilosrdné zemi – dokázal s námi skoncovat lusknutím svých nespočetných prstů. U csestriim se tomuto triku nikdy nenaučil, avšak to nebylo podstatné. Byli jsme tu, abychom mu pomohli, rozevřeli to nesmrtelné tělo pomocí našeho bronzu a vpustili jej dovnitř. Csestriim byli jako kameny, my jsme je však rozbili, vyhladili jsme je tak, jako oni vyhladili nevariim.

My nejsme kameny. Naše lidská kůže je tenká a život, který hostí, je radostný. A smrt? Bůh, jemuž sloužím? Je jako čelist sevřená kolem nás, s příslibem sladké nachové destrukce, bez níž bychom nebyli o moc víc než vyleštěný kámen. Mí bratři a sestry toto chápou lépe než většina jiných lidí. Této pravdě zasvěcujeme svůj život. A tak není uvnitř stěn Rassamburu nouze o radost, potěšení, hudbu a ano, o lásku. Sledovala jsem staré páry, jak ruku v ruce sestoupily z krvavě rudých útesů, spojeni dokonce i v okamžiku svého odtvoření. Viděla jsem manželky, které nalily svým mužům otrávený čaj, jak samy přidržely hliněný šálek u zesláblých rtů, poskytly poslední úlevu, když se bolest z té či oné choroby stala neúnosnou. Byla jsem svědkem rozkoše ve tvářích mladších párů, které se odkradly pryč, dokonce jsem tu rozkoš zčásti cítila i sama, to drobné zachvění extatického blaha, když se mé rty spojí s jinými.

Nepocítila jsem však lásku.

Nevadilo mi to. Byla jsem mladá, silná, hořel ve mně zápal vlastní zbožnosti i soudržnosti mých bratrů a sester. Láska byla příjemná představa odkládaná na potom, něco, co přece mohu zažít později, až se vše zpomalí, až přestanu být mladá.

A potom přišla Zkouška a se Zkouškou ona píseň.

Můj bůh je velkým milovníkem hudby. Nikoli mlčenlivých neměnných forem, jimiž jsou malby a sochy, nýbrž hudby. Hudba je pevně spjata s odtvořením. Každá nota je podmíněna smrtí těch předchozích. Zkus je všechny udržet naživu a výsledkem bude šílenství, kakofonie, kravál. Píseň, stejně jako život, spočívá v umění nechávat věci odejít, v ochotě uznat od samého počátku, že přijde i konec. A ze všech rozmanitých podob hudby – houslí a bubínků, harfy a lesního rohu, nástrojů truchlivých i radostných – miluje Ananshael nejvíce lidský hlas, nástroj, jehož zvuk je hudbou vědomí vlastní konečnosti.

Nebylo žádným překvapením, že Zkouška začne písní, avšak ze všech melodií, které jsem v Rassamburu slyšela, mi tato jediná zůstala dosud utajena, stejně jako všem akolytům, kteří se s ní rovněž seznámili až těsně před Zkouškou. Poslouchej a pochopíš, jak prudce jsem pocítila potřebu poznat lásku:

Toho, který pravdu zná,

i toho, kdo se plete,

pěvce lapeného v síti,

již melodie splete;

pošli, kde čekají na ně

s milionem prstů dlaně.

Toho, kdo smrt rozdává,

matku, v níž život uzrává,

strůjce jmen z milosti nože

odešli na věčné lože.

Zbav je dechu i života,

neb smrti vládne němota.

V rukou božích až spočinou,

zbývá dát duši jedinou –

pro niž tělo i mysl zpívá,

písní lásky tě rozechvívá,

tu duši bohu odevzdej

a víckráte ji nehledej.

Nevím, kdo tu hudbu složil, je však dokonalá, vícehlasná, jedna melodie řeže jako obnažená čepel, druhá připomíná teplou kůži okamžik předtím, než se rozestoupí pod ostřím. Zpívali mi ji Ela a Kossal – ten úkol jim připadl jakožto mým Svědkům – v Síni všech konců, v klenuté pískovcové krychli bez oken, která měřila napříč asi jen tucet stop. Vlastně to nebyla tak docela síň, spíš komnata. Prostor osvětlovaly dvě svíce, bělostné válce tlusté jako moje stehna vsazené do nástěnných svícnů. Nebyly zde žádné oltáře. Těmi oltáři byla totiž jejich zpívající těla, jejich hudba, jejich obětina, a mihotavě ozářený prostor se tou písní plnil, až se zdálo, jako by píseň komnatou protékala. Elin hlas zněl sytě, hrdelně; Kossalův prostě a střídmě jako staré železo. Když jsem je poslouchala, rozplakala jsem se, štkala pro tu čistou krásu, a okamžik poté, když se má mysl přesunula od hudby ke slovům, jsem si uvědomila, co to znamená: neuspěju. Vlastně už teď jsem selhala, už teď jsem neobstála u velké zkoušky oddanosti, a došlo k tomu ještě předtím, než vůbec začala.

Ta píseň je, jak jistě patrno, seznamem lidí, jež musí každý akolyta odevzdat bohu, než se stane právoplatným Ananshaelovým knězem. Od prvního k poslednímu obětovanému je budoucímu knězi vyměřeno čtrnáct dní. Čtrnáct dnů na to, aby přinesl oběti. Pro někoho, kdo vyrostl a byl vycvičen v Rassamburu, to nebyl nikterak děsivý úkol. Avšak pro nkoho jako já, kdo nepoznal zamilovanost, byl nemožný.

Ta slova se mi třepotala v mysli ještě poté, co zpěv utichl: tu, pro niž tělo i mysl zpívá, písní lásky tě rozechvívá, tu duši bohu odevzdej.

Ela si mého šoku všimla jako první, vyložila si jej však mylně.

„Já vím,“ pravila a přejela mi silnýma, ale něžnýma rukama po ramenou. Její prsty mě v chladném nočním vzduchu hřály. Její hlas zněl i bez not jako píseň. „Já vím.“

Kossal se již obrátil ke svícím. Dva plameny byly jediným světlem v místnosti, on se je však nyní chystal zhasit a už se mozolnatými prsty natahoval po prvním knotu, aby zaštípl plamen.

„Dej jí chvilku, ty kozle starý,“ řekla Ela.

Kněz se zastavil a otočil se. Jeho tvář vypadala jako vytesaná, jako by někdo do jeho kůže vyryl každičkou linii a vrásku. V obou očích se zalesklo světlo svící, pichlavé jako jehly.

„Může mít chvilek, kolik chce. Ale potmě.“

„A co když potřebuje trochu světla?“

Kossal odvrátil oči od Ely a nemelodicky si pohvizdoval škvírou v zubech, zatímco si mě prohlížel. „Když chce být kněžkou, měla by snést trochu té tmy. Navíc plýtváme voskem.“

„Už jsme plýtvali horšími věcmi než voskem,“ odvětila Ela. „Až budeme odcházet, uhasím je.“

Stařec si mne ještě chvilku prohlížel, podíval se opět na svíce, jako by v nich mohl najít odpověď, a zakroutil hlavou. „Elo Timarno, to, že spolu my dva ještě pořád pracujeme, je mi záhadou, již nedokážu rozluštit.“

Elin smích zacinkal jako stříbrný zvonek. Viděla jsem ji pěstí prorazit tlustý kvádr sluncem vypálené hlíny, viděla jsem ji chytit umírající kozu za rohy a zlomit jí vaz, vždy ale se svou silou nakládala s lehkostí. Svaly a šlachy, vinoucí se pod její hnědou kůží, vypadaly jako stvořené ke skákání či lenošení, nikoli k chladnokrevnému zabíjení. Všechno na ní působilo lehce: vlasy – bujná kštice plná černých kudrlinek – jako by s každým pohybem poskakovaly; její ruce se neustále plavně míhaly vzduchem, jak gestikulovala a brebentila o tom či onom; dokonce i koutky jejích rtů jako by stále měly nakročeno vzhůru, do úsměvu.

„Pracujeme spolu proto, že máš slabost pro mladé ženy,“ odvětila knězi a přitom na mě mrkla.

Kossal zamručel. „Tohle je na lidech legrační: když jim dopřeješ dostatek let, přestanou být mladí.“

„A kolik let to podle tebe trvá?“ zeptala se Ela a rozpřáhla paže, jako by mu otvírala náruč či vyzývala staršího kněze, aby risknul ránu pěstí. Naklonila hlavu, usmála se a její zuby ve světle svící zazářily. „Přestala jsem už být mladá?“ Ladně jako tanečnice se pomalu otočila kolem dokola, a když se ocitla zády k němu, na kratičký okamžik se zastavila, než otočku dokončila.

Kossal z ní nespouštěl oči. Jeho pohled byl upřímný, otevřený, uznalý, postrádal však jakoukoli vášeň, byl zcela oproštěn od nutkavé touhy. Přistihla jsem se, že chci, aby se na mne také někdo tahle díval – aby na mě jen nehleděl, ale skutečně mě viděl. Oči kněze však zůstávaly upřeny pouze a jen na ženu starší než já.

„Ještě ne,“ usoudil nakonec.

Ela se usmála. Oba stáli nehybně, do plamenů se však opřel průvan a stíny ženy a muže se zatřepotaly. „To jsem ráda. Ani netušíš, jak demoralizující by bylo, kdybys byl v sedmdesáti mladší než já v pětatřiceti.“

Kossal zakroutil hlavou. „Já už jsem přestal být mladý dávno. Nikdy mi to neslušelo.“

„Já budu soudit, co ti sluší.“

Starý kněz znovu zamručel, pak se otočil ke mně. „Dám ti takovou radu, děvče. Když tě na konci naší zkoušky nebudu muset zabít, mohla by ti jednou přijít vhod.“

Ela mě vzala kolem ramen. Spiklenecky mě stiskla, potom se naklonila blíž a žertem mi pošeptala do ucha: „Tvař se, že posloucháš. Jeho rady jsou příšerné, ale on je hrozně rád rozdává.“

Kossal to rýpnutí ignoroval. „Až odevzdáš bohu toho, koho miluješ, ujisti se, že to děláš správně. Jinak tě totiž…,“ pokračoval a kývl k Ele, aniž by ze mě spustil oči, „bude otravovat do konce života.“

„Jak už jsem řekla,“ zamumlala Ela, pořád tak hlasitě, aby to Kossal slyšel. „Jeho rady jsou na draka. Narodila jsem se deset let po tom, co skládal zkoušku.“

„Měl jsem počkat,“ zamumlal napůl pro sebe, zakroutil hlavou a vykročil ke dveřím.

Pohybem tak rychlým, že jsem si to uvědomila až později, se ode mě Ela odtrhla a otočila se ke staršímu knězi, aby mu dala do žeber cvičnou ránu pěstí. Byla rychlá, stejně hbitá jako kterákoli kněžka, kterou jsem v Rassamburu viděla, nebyla to však její rychlost, nad čím jsem později znovu a znovu žasla, nýbrž to, jak hladce a dokonale Kossal zablokoval ránu, jak chytil její zápěstí a zadržel ty zaťaté prsty několik palců od svého boku. Ela shlédla ke své ruce, pochmurně potřásla hlavou, usmála se a natáhla se k němu, aby ho zlehka políbila na čelo.

„Opravdu bys mě uškrtil v kolébce?“ zeptala se. Ta slova byla vřelá, osobní, jako by zapomněla, že tam jsem.

„Bývalo by to bylo jednodušší,“ odvětil Kossal a pustil její zápěstí.

„Jednodušší než co?“

Starý kněz jenom zavrtěl hlavou. „Až budeš hotová, zhas svíčky. Trocha světla je v pořádku, ale když dojde vosk, je po všem.“

Kossal odešel do noci a cedrové dveře se za ním tiše zaklaply. Ela se na ně ještě chvíli dívala s našpulenými rty, jako by se chystala zahvízdat několik prvních taktů staré melodie. Vypadala zcela uvolněně, ale všimla jsem si, jak jí na krku tepe žíla, sice ne vyloženě rychle, avšak přece jen rychleji než předtím. I její dech byl rychlejší, hruď se jí pod rouchem zvedala a klesala, a já jsem nevěděla, zda to způsobila ona krátká potyčka s Kossalem, nebo něco jiného.

„On tě miluje?“ zeptala jsem se hloupě.

Ela se ke mně otočila a usmála se. „Ten starý blázen neví o lásce vůbec nic.“

„Ale kdysi vědět musel,“ namítla jsem.

„Kdysi?“ Kněžka naklonila hlavu ke straně, pak kývla. „Ach. Jeho zkouška.“

„Uspěl,“ řekla jsem. „Což znamená, že někoho miloval. Musel.“

Ela zpola přikývla. „Možná.“ Potom mě znovu objala jednou paží kolem ramene. „Dost už o něm. Už je napůl v Ananshaelových rukou. S tímhle sis dělala starosti, že? S odevzdáním toho posledního daru bohu?“

Zaváhala jsem. Tváří v tvář té pravdě jsem se cítila malá.

Kněžka si mě natočila čelem k sobě. Jednu ruku držela na mém rameni, druhou mi zvedla bradu, až jsem se jí dívala do tmavých očí. Husté kudrny ji obklopovaly jako mlha a odrážely světlo svící, až se zdálo, že vlasy září, zatímco její tvář zůstávala skryta ve stínu. Byla o pouhých několik palců vyšší, ale v tom okamžiku jsem mohla být klidně zase dítětem, které bloudí v komnatách takřka neznámých emocí.

„Ty poslední verše jsou vždycky těžké,“ řekla. „Dokonce i Ananshaelovi kněží někdy zapomínají, že patříme jemu. Láska je oproti tomu úskočná, šálivá bytost. Donutí tě uvěřit.“

„Láska…,“ hlesla jsem, pak jsem se odmlčela, neboť jsem ze sebe nedokázala vymáčknout víc než ty dvě slabiky.

Ela kývla. „Ať je to kdokoli, myslíš si, že si ho můžeš nechat. Nebo ji.“ Přejela palcem po linii mé brady. „Nemůžeš.“

Najednou toho bylo na mě příliš. Zvládla jsem pouze zavrtět hlavou, v očích mě pálily horké slzy, a potom jsem otevřela těžké cedrové dveře a vyšla jsem do nočního chladu. Hřejivé světlo dvou svící jsem nechala za sebou a nad hlavou mi zasvítilo jiné, starší, chladnější světlo nespočetných hvězd rozesetých po obloze. Všude kolem mě ve světle měsíce zářily bledé pískovcové sály a domy Rassamburu. Mezi nimi se pohybovali muži a ženy, o samotě, ve dvou, v malých skupinkách a rozprávěli, smáli se nebo mlčeli. Tmou se nesly útržky vzdálené písně. Všechno jsem to ignorovala a šla pořád dál, až už nebylo kam jít, až na samý okraj tabulové hory, kde jedinou volbou zůstávalo zastavit, nebo se zřítit.

Z okraje útesu jsem zírala dolů do velké propasti, jež obklopovala celý Rassambur. Samozřejmě že už jsem byla i za tou propastí. Narodila jsem se za ní, vyrůstala jsem tam až do deseti let a během těch patnácti roků, které následovaly, jsem tucetkrát přešla přes tenký pískovcový můstek spojující Rassambur s horami a okolním světem. I přese všechnu opuštěnost naší pevnosti je naše oddanost bohu založena na zbožném zápalu a pospolitosti, nikoli na řeholi. Náš bůh je tam, kde jsou lidé, ubírá se svým tichým krokem mramorovými chodbami mocných i nejodpornějšími zapadlými uličkami, navštěvuje osamělou chajdu na lesní mýtině stejně jako rušný přístav či tábor hemžící se vojáky. Jeho spravedlnost nečiní rozdíly a je absolutní, a totéž platí i pro nás – její vykonavatele. Na každý můj rok strávený v Rassamburu připadl jeden strávený v cizích zemích, někdy na západ od Ancazu, jindy na východ, vždycky to však byl život mezi lidmi, učení se jejich způsobům, poznávání jejich nadějí, strachů a tužeb. Žila jsem v Sie a Svobodném Přístavu, v rozsáhlém bludišti Uvashi–Ramy a maličkém městečku na východním břehu Zeleného vodopádu. Měla jsem přátele, známé a milence, na něž mi zůstaly milé vzpomínky, napříč dvěma kontinenty, a přece…

Neslyšela jsem, že se Ela blíží, pohybovala se příliš tiše, ale v chladném pouštním vzduchu jsem ucítila její vůni – jasmín a kouř. Stanula půl kroku za mnou. Když promluvila, její hlas jako by zůstal viset všude v okolním vánku.

„Bývala bych řekla, že jsem si za tu dobu už zvykla,“ zamumlala. Z jejího hlasu promlouval jakýsi vřelý humor, který jsem však nechápala.

„Na co?“

„Na vlastní zabedněnost.“

Zakroutila jsem hlavou, ale neotočila jsem se. „Tomu nerozumím.“

„Ale ano,“ odvětila Ela. „Rozumíš dobře, minimálně své vlastní zajímavé… situaci. Nedošlo mi to.“ Uchechtla se. „Jsme zaslepeni vlastním životem a já jsem se vždycky zamilovala tak snadno.“

Dlouze, nesouvisle jsem vydechla a dál jsem zírala do propasti. Vědomí, že krůček ode mě je strž, a pohled do ní mi z nějakého důvodu dávaly pevnou půdu pod nohama. Bylo to jako vidět zázračnou ruku svého boha s milionem prstů, který trpělivě vyčkává.

„Jak je vůbec možné,“ zeptala jsem se napůl Ely, která tiše stanula vedle mě, a napůl sebe sama, „že jsem ještě po všech těch letech… že jsem se…“

„Nezamilovala?“

Otupěle jsem přikývla.

„Možná jsi vybíravější. Vybíravost není nic špatného, Pyrre – dej na mě. Kdysi jsem se zamilovala do jednoho farmáře, kousíček za Chubolem. Páchl tuřínem. Měl krátké, drsné krátké prstíky, vypadaly jako okoralé párky. Nikdy jsem neslyšela, že by řekl víc než pět slov najednou.“

Otočila jsem se k ní, zírala jsem na tu mrštnou, uhlazenou, smrtící ženu po svém boku a zkoušela jsem si ji představit vedle farmáře, který pěstuje tuříny. Jako byste si chtěli představit lvici, která si tře zlatý bok o štětinatého starého vepře.

„Proč?“ zeptala jsem se.

Ela se opět zasmála. „No, to je mi otázka. Ať ti bude kdokoli tvrdit cokoli, Eira je tyranka a nevysvětluje mi své způsoby.“

„Ale muselo přece být něco…“

„Asi ano. Možná když jsem ho viděla pohnout tím balvanem.“

Ohromeně jsem potřásla hlavou.

„Byla jsem zrovna na cestách,“ pokračovala a její hlas vklouzl do rytmu vzpomínky, „a on si dělal pořádek na poli. Ležel tam kámen. Musel vážit desetkrát víc než on, možná dvacetkrát, co já vím, prací na poli jsem se nikdy nezabývala. Jde o to, že ten kámen byl obrovský, pohnout jím se zdálo nemožné. Tedy to jsem si myslela. Pracoval na tom celý den, vydloubával ho těmi malými sukovitými prsty, podkládal ho kládami, aby ho posunul, a pokaždé trochu změnil jeho těžiště. Nikdy jsem neviděla nikoho tak pomalého, trpělivého, a pomyslela jsem si: ‚Není to sice žádný krasavec, ale chlapa, který dokáže takhle pohnout balvanem, bych měla poznat blíž.‘ Potřebovala jsem se přesvědčit, co všechno s tou svou pomalou, neodbytnou, neúnavnou trpělivostí dokáže. Chtěla jsem být tím kamenem.“

Obě jsme zíraly do tmy. Nad hlavami jsme měly jasnou oblohu, hvězdy zářily až mučivě ostře, ale daleko na sever, nejméně stovku mil daleko, až k vrcholkům hor, zahnaly jarní větry bouři. Vždy stačilo několik úderů srdce a chladnou noční nebeskou báň roztříštily modrobílé blesky, ačkoli jsme stály příliš daleko, než abychom zaslechly hrom.

„A co jsi tedy udělala?“ zeptala jsem se a pohlédla jsem na Elu právě v okamžiku, kdy udeřil další blesk; sledovala jsem, jak se její temná tvář rozzářila, aby následně zase zčernala.

„Strávila jsem s ním šest měsíců na jeho farmě.“

„Šest měsíců?“ Zkoušela jsem si to představit: zahlédnete na poli nějakého divného chlápka a ještě toho dne se rozhodnete, aniž byste o něm věděli cokoli jiného, než že umí přesouvat balvany, že s ním zůstanete půl roku v jeho domě. Celý ten příběh se tvářil jako historka, kterou možná vyčtete z knihy nebo vyslechnete u táborového ohně, upředenou zpola ze lží a zpola pro pobavení. Až na to, že Ela se přitom nesmála a mě nenapadal žádný důvod, proč by měla lhát. Najednou se mi zatočila hlava, jako by se vršek tabulové hory nepatrně naklonil a chtěl mě svrhnout do propasti. Ela mi položila konejšivou ruku na rameno a stáhla mě zpět.

„Jak jsi to zvládla?“ zeptala jsem se, když jsem získala zpět ztracenou rovnováhu.

Pokrčila rameny. „Bylo to snadné, stačilo nedívat se mu na prsty a dýchat jenom ústy.“

„Odvracet oči a dýchat pusou se mi nezdá jako dobrý základ pro lásku.“

Starší žena se zasmála. „A co myslíš, že je láska, Pyrre?“ tázala se.

Jen jsem hloupě pokrčila rameny.

„Jak už jsem řekla,“ pokračovala Ela po krátké pauze, „k některým z nás přichází snáz než k jiným. Bohyně nás tvoří s nekonečnou rozmanitostí. naše útrapy se liší stejěn jako naše obličeje.“

Když jsem odpověděla, nedokázala jsem z hlasu vyhnat hořkost. „A přesto má pro nás Ananshael pro všechny stejnou zkoušku.“

„Cokoli jiného by bylo nespravedlivé.“

Kousla jsem se do jazyka tak silně, až jsem ucítila krev. „Proč mi to nikdo neřekl? Všechny ty roky… Umím zabít ženu dřevěnou miskou na třináct různých způsobů. Naučila jsem se nazpaměť jedy, které nikdo neviděl od válek csestriim, jedy staré jako nevariim, jestli vůbec kdy existovali. Vydržím zavěšená hlavou dolů na trámu celé hodiny nebo absolutně neslyšně vymáčknout okenní tabulku. Celou dobu jsem si myslela, že se připravuju, a teď… na ničem z toho nezáleží.“

Ela mi stiskla rameno. „Ale ano, záleží. Bez ohledu na tu záležitost s láskou máš sprovodit ze světa šest lidí.“

„Jenže já tu záležitost s láskouo nemůžu odsunout stranou. I kdybych všechny ostatní obětovala hned první den, stejně neuspěju.“

„Možná ano. Můžeš zaujmout místo poslední oběti i sama. Kossal a já na to dohlédneme.“

Ta slova zněla vyrovnaně, dokonce povzbudivě, ale neposkytovala mi žádnou útěchu. Ne že bych se bála umřít. Kdo vyroste v Rassamburu, je smířen s myšlenkou vlastního odtvoření. Ananshaelova milost a spravedlnost platí i pro nás. Nebo spíš hlavně pro nás. Kněžka, která není ochotná obětovat sama sebe, není žádnou kněžkou, nýbrž pouhou vražedkyní. Rozumím i tomuhle. Nebála jsem se vidiny vlastní smrti, ale selhání. Velmi dlouho ke mně Ananshaelovo umění přicházelo až moc snadno; zdálo se mi nefér, že se přede mnou tak náhle zjevila tahle nečekaná a nemožná překážka.

„Kdo to posoudí?“ zeptala jsem se tiše.

„Posoudí?“

„Ano, kdo je soudcem? O té lásce. Kdo o tom rozhodne?“

„Ach.“ Ela se otočila od nekonečné noci čelem ke mně. „Kossal a já rozhodneme společně.“

„A když zalžu?“

Kněžka pohrdavě sykla. „Od těch, kteří se podrobují zkoušce, očekáváme všeobecně trochu víc zbožnosti.“

„Zbožnost dokáže hromada mrtvol,“ odvětila jsem pochmurně. „Tohle jsem na našem bohu vždycky obdivovala – nepotrpí si na faleš. Když ze ženy vyprchá život, je fuč. Jenže láska…“ Dlouze, bezmocně jsem vydechla. „Tu může předstírat kdokoli. Předstírání k ní patří.“

„Slova dívky, která se nikdy nezamilovala.“

„Jak to poznáte?“ nenechala jsem se odbýt. „Když někoho najdu, když řeknu, že jsem zamilovaná, když na tom budu trvat, jak to prohlédnete?“

„S láskou jsou spojené určité projevy, pohybuje se v nás a skrze nás typickým způsobem. A mezi námi.“

„Co ty vlastně, u ’Kenta, jsi? Kněžka smrti, nebo nějaká básnířka?“

Litovala jsem těch slov už ve chvíli, kdy jsem je vypustila z úst. Ela byla o pouhých deset let starší než já, stejně dlouho tedy uplynulo od její zkoušky, ale v Rassamburu se za tu krátkou dobu stala téměř legendou. V osmadvaceti letech, poslušna nezpochybnitelnému rozkazu našeho boha, se vydala do Badrikas-Ramy, našla si cestu do prastarých neprodyšných zdí Paláce večerního vlnobití, proklouzla kolem Stráží soumraku a uškrtila nejstaršího manjarijského prince. Takový projev oddanosti považovali mnozí za nemožný. Potom, následující noci, se vrátila a zabila jeho bratra. A já jsem zpochybnila zbožnost této ženy; napůl jsem čekala, že mě shodí z útesu. Ona se místo toho zasmála.

„Řekla bych, že žena může být obojím. Může být i něčím víc. Noci strávené v něčí náruči nikterak nesnižují mou oddanost bohu. Můžeš přiložit ženě čepel k hrdlu…,“ spustila a pohybem tak rychlým, že jsem jej ani nestihla sledovat, osvobodila svůj nůž z pochvy a přitiskla mi jej na kůži. V jejích tmavých očích jiskřilo světlo hvězd. „A můžeš ji při tom i políbit, když chceš.“

Na půl úderu srdce jsem uvěřila, že přesně to se chystá udělat. Na okamžik se zdálo, že nestojíme na okraji tabulové hory, nýbrž visíme kus od ní nadnášené temnotou, nebo už jsme možná padaly a noční vzduch se možná mé kůže dotýkal tak jemně, že jsem to ani nepostřehla. Toto je jedna z Ananshaelových pravd – všichni umíráme, pořád. Narodit se znamená sestoupit z okraje útesu. Jedinou otázkou je, co dělat během pádu.

Eliny oči jako by nabízely odpověď, jenže jsem jí nerozuměla. Potom nůž zmizel stejně rychle, jako se objevil, zasunut zpět do pouzdra na jejím opasku. Nevzdálila se, ale přesto se mi teď zdála být nějak dál, jako by se mezi námi v té chvíli přetrhlo jakési pouto. Mohla jsem to tak nechat, kývnout a odkráčet. Jenomže jsem nikdy neuměla jen tak odejít.

„Já nejsem ty,“ řekla jsem tiše.

Ela kývla. „Ani bys neměla být.“

„To, čemu říkáš láska, možná pro mě vůbec láska není.“

„Tvé ruce nejsou mé ruce,“ pronesla Ela, vzala mě za zápěstí a podržela mou ruku v měsíčním světle, „ale pořád jsou to ruce. Tvoje láska nebude moje. To neznamená, že ji nedokážu vidět nebo poznat.“

„A když se zmýlíš? Když se zamiluju a ty to ani nepoznáš?“

Vzala mě i za druhou ruku. Stály jsme naproti sobě na kraji útesu jako dvě milenky. Měla jsem pocit, že kvůli mně nasadila smrtelně vážnou tvář, jako když dospělý předstírá pozornost před vzteklým dítětem. „V tom případě by ses měla bránit, Pyrre, až tě přijdu zabít.“

1

Tvorové shirvianské delty hovoří plynně jazykem mého Pána. Ani ti nejmenší z nich nejsou žádná krotká stvoření. Taková mnohonožka omotaná kolem rákosu umí zabít člověka jediným kousnutím. Totéž platí pro pavouka očkovce, velkého jako můj nehet. V kanálech se prohánějí hejna qiraň a každá z těch mrskajících se ryb je samý zub; viděla jsem, jak jim lidé házejí kozy – starou oběť zakázaným bohům; jako byste hleděli na zvíře, které se prostě rozplyne v krvavou pěnu. V deltě plavou krokodýli, co zažili půlku doby, kterou to tu okupují Annuřané. Tahle pětadvacet stop dlouhá monstra číhají ve vodních proudech stovku let nebo déle a ti nejproslulejší zabijáci mají dokonce jména, která si lidé předávají z generace na generaci: Sladká Kim, Tanečník, Mazlík. Jediným tvorem v deltě, který dokáže zabít krokodýla, je jaguár, což by snad mohlo posloužit jako útěcha, pokud by ovšem tahle velká kočka také neholdovala lidskému masu. Krokodýlům a qiraním se lze vyhnout. U jaguárů je to beznadějné. Jako byste se chtěli schovat před stínem.

Prvními Ananshaelovými služebníky byla zvířata. Dávno předtím, než jsme na scénu vstoupili my, se po zemi plížily krvelačné šelmy a každý dráp i tesák, každá napjatá šlacha byla živoucím nástrojem stvořeným k témuž nesmlouvavému konci. Hudba hrála dávno předtím, než zazněl první tón lidské písně: řev vycházející z hladového hrdla, rytmus tlap rychle našlapujících v podrostu, po tvrdé, udusané hlíně, poslední, zřetelné zavřeštění a po něm už jen ticho, bez něhož by všechny zvuky světa neznamenaly nic. Oddanost zvířat je drsná, nevybíravá, avšak zcela ryzí.

To vše jsem si připomněla, když dlouhý most nad deltou, ten, po němž jsme kráčeli větší část z oněch dvaceti mil, bezpečně podpíraný dřevěnými pilíři a táhnoucí se patnáct stop vysoko nad dole rostoucími sítinami, zasténal při silném poryvu větru. Až do té chvíle byl den klidný jako obraz, most se pod všemi těmi tisíci nohou klenul pevně jako skála. Když se pohnul, lidé kolem nás – poutníci a jezdci na mulách, dráteníci a vozkové – se vylekaně podívali dolů do vířících proudů. Znepokojené mumlání se vynořilo jako čerstvá houba po dešti. Někteří lidé se na místě zastavili. Jiní naopak přidali do kroku a nevědomky pospíchali do Ananshaelovy čekající náruče.

„Tohle se děje vždycky?“ zeptala se Ela, která se ke mně otočila. Nevypadala, že by ji to rozrušilo. Za celých těch tisíc mil cesty z Rassamburu vlastně nevypadala rozrušeně ani jednou. Ačkoli jsme po té cestě kráčeli od svítání, vypadala jako dáma, která si vyrazila na letní procházku v lehkých sandálech, v zářivém hedvábném ki-panu a se slunečníkem z červeného voskovaného papíru ledabyle hozeným přes rameno, aby se skryla před sluncem. Během prvních dnů naší cesty se mi to, co si s sebou zabalila, zdálo nepraktické. Brzy jsem jí ovšem začala závidět, že zvolila takový oděv – za horkých dnů vypadaly krátké šaty, jako že v nich není horko; když přišly bouřky, měla hlavu i trup pod slunečníkem suché a déšť jí neškodně stékal po dlouhých nohách a pokračoval ven ze sandálů.

„Už si to nepamatuju,“ přiznala jsem. „Byla jsem tu naposledy skoro před patnácti lety.“

Vítr znovu zadul, pročísl sítiny a mohutné, dehtem napuštěné pilíře dlouhého mostu zavrzaly. Dřevo se mi zachvělo pod nohama.

Kossal to ignoroval a šlapal dál naboso a v šedém rouchu, úplně stejně, jako to dělal každý den od chvíle, co jsme opustili Rassambur, lhostejný vůči dešti i kroupám, nehostinným úsekům cesty a dokonce i k nesmírnosti shirvianské delty, jež se tiše rozprostírala pod námi i před námi, kam až oko dohlédlo.

„Ti lidé vypadají nervózně,“ poznamenala Ela a zakývala prstem na dav kolem nás.

Měla pravdu. Muž s nůší na zádech několik kroků před námi, pod tíží svého nákladu téměř úplně předkloněný, přidal do kroku a mumlal si cosi, co znělo jako modlitba. Za ním popoháněla nějaká žena svého manžela, aby šel rychleji, a ukazovala přitom přibližně na východ, kde oblohu halily zářivě bílé mraky. I já jsem cítila, jak se mi zrychlil puls, což bylo divné.

Za dlouhá léta v Rassamburu jsem se smířila s vlastní konečností. Milost ani spravedlnost mého boha mě neděsily. Naučila jsem se čelit vidině vlastního odtvoření, jež ležela přede mnou, s vnitřním klidem, dokonce s radostí. Nebo jsem si to alespoň myslela. Jak jsem však nyní stála na vysokém rozkývaném mostě, zjistila jsem, že ve mně návrat tam, kde jsem se narodila, něco probudil, jakýsi dětský instinkt hlubší než jakýkoli důkaz božství. Zatímco lidé kolem nás začali propadat stále větší panice, zůstávala moje mysl možná klidná, jenže mé tělo poznalo, že jsme zpátky, mé kosti i krev rozeznaly těžký pach bahna a horký slaný vzduch.

„Přiznávám,“ pokračovala Ela, „že jestli se tento zázrak annurského stavitelství stane o něco méně zázračným, tak mě to naštve.“

Kossal pokrčil rameny. „Žijeme, dokud neumřeme.“

„Ale stejně,“ dodala Ela hloubavě, „na konci tohohle mostu čekají ty nejlepší postele a nejjemnější švestkové víno v Dombângu. Byla by škoda nechat si to ujít.“

„Jistě chápeš,“ podíval se na ni starý kněz, „že rassamburské mince nejsou určeny k utrácení za lehkomyslnost, přepych a zahálku.“

„Sám život je přepych a zahálka, Kossale. Než se odeberu ke svému bohu, mám v úmyslu užívat si vína a měkké postele pokaždé, když se mi namane příležitost, a pokud možno ve společnosti někoho velmi krásného a nahého.“

A potom, dřív než Kossal stihl odpovědět, znovu zaútočil vítr, jako by chtěl Elu pokárat za její plány, a svět se zakymácel. Do vzduchu se vznesly výkřiky mužů i žen a nad námi se divoce zatřepotalo deset tuctů pestrobarevných praporků, když se čtvrt míle dlouhý úsek, na němž jsme stáli, zavlnil, zaskřípěl, na obou koncích se oddělil od zbytku mostu a s praštěním starého dřeva se zřítil.

Dopad byl měkký – samá voda a bláto –, což by někde jinde snad byla útěcha. Tady však ne. Když dombângští rybáři, kteří křižují kanály v deltě, mluví o někom, kdo zemřel – jakýmkoli způsobem, ať už o samotě v posteli, v taverně nebo probodnutý v nějaké zapadlé uličce – vždycky používají stejnou frázi: převrhla se mu loďka. Ta stará moudrost praví, že zůstat bez loďky ve vodách delty znamená být mrtev.

Samozřejmě že to rčení není docela správné. Tak už to někdy bývá. Vuo Tonové v deltě nějakým způsobem přežívají, daleko za hranicemi Dombângu. Tu a tam přežije i někdo přímo z města. Pamatuju si, jak z delty vyšla Chua Dvojsítnice a krvácela, ale byla živá. To se moc často nestává.

Z toho všeho by mohlo vyplývat, že shirvianská delta je příšerné místo pro založení města, jenže o to koneckonců šlo. Podle pověstí nepřišli první osadníci – muži a ženy, kteří sem před tisícovkami let doputovali, když tu ještě rostl rákos vysoký jako dům – kvůli rybaření nebo západu slunce; přišli se sem schovat. Na konci pradávných válek je sem, do kraje prorostlého sítinami, zahnal strach z csestriim. Csestriim – z nichž někteří žili pět tisíc let i déle – zemřeli, když se je snažili následovat. Mohli je sice zabít hadi nebo krokodýli, qirani nebo oštěpnatky, jenže ti první přistěhovalci vyprávěli jiný příběh, o bozích, kteří vypadali jako lidé, byli však rychlejší a silnější a neskutečně krásní. Dle pověsti to byli oni, kdo pozabíjel csestriim, a právě jim začali přeživší lidé, vědomi si křehkosti svého přežití hluboko v deltě, přinášet oběti. Po tisíce let se zdálo, že lid z Dombângu něco chrání jako štít; osada se mezitím rozrostla ve vesnici a vesnice v město, a cosi v deltě bylo zároveň příslibem ochrany i smrti.

A pak přišli Annuřané.

Říše sem tehdy vtrhla se svou typickou směsicí úchvatného vizionářství a úderného odhodlání. Místo aby se snažily proplétat skrytou cestičkou skrz sto tisíc smrtících kanálů delty, přitáhly annurské legie na severní břeh delty, rozložily svůj vojenský tábor a začaly stavět.

Kvůli tomu mostu padl milion stromů, přičemž některé sem byly dovlečeny z míst vzdálených stovky mil. Deset tisíc vojáků při tom zemřelo – některé skolila nemoc, jiné uštkli hadi nebo sežrali krokodýli či hejna qiraň, a ostatní prostě… zmizeli, ztraceni v neklidném labyrintu rákosí a sítin. Nikoli pro nic za nic doufal dombângský lid, že jej bohové opět ochrání. K jejich hrůze se však Annuřané se svými ztrátami smířili a jednoduše stavěli dál. Když řekli annurskému veliteli, že tento most bude největší stavbou světa, jenom pokrčil rameny a pravil: „Další důvod, proč mě svět moc neohromuje.“

Nakonec bohové selhali.

Když byla všechna těla spálena nebo odplavena, když byl starý dombângský kult konečně zlomen a vetřelci téměř vyhladili staré způsoby, zůstal zde most jako čtyřicet mil dlouhé kopí vražené do srdce města. Vojáky nahradily na obrovské dřevěné konstrukci vozy a jezdci na mulách. Válečný nástroj se stal pouze dalším prvkem infrastruktury. Ve výšce více než tucet stop nad vodou i nad sítinami poskytoval pěším i ostatním poutníkům jediný bezpečný průchod nad smrtícím močálem.

Tedy bezpečný až do chvíle, kdy se zřítí.

Na rozdíl od většiny lidí, kteří se v té chvíli nacházeli na hroutícím se mostě, jsem čekala, až budeme na půl cesty dolů, a teprve pak jsem vyskočila do bezpečné vzdálenosti od zábradlí, padajících těl a mrskajících se končetin panikařících zvířat. Bývala bych přistála dobře, kdybych pod sebou měla pevnou zem. Jenže věc se měla tak, že jsem oběma nohama žbluňkla do bahna a zapadla do něj až po kolena. Snažila jsem se vyprostit. Marně. Z paniky všeho, co zde náhle zůstalo uvězněno, jako by se mi o záda otřelo ledové peříčko. Vzduch byl plný vřískotu, jak se zranění lidé a tažná zvířata zmítali a propadali se hlouběji do bahna, zatímco ti, kteří zůstali zatím celí, se snažili pomoci nebo prchnout a chtěli se vodou a bahnem prodrápat ke svým milovaným nebo do bezpečí.

Přinutila jsem se sledovat muže ponořeného až po boky, který sebou házel a mlátil, až se nakonec zhroutil, jako když se složí papír.

Nebuď jako on, nabádala jsem sama sebe. Jestli má být dnešek dnem, kdy se setkáš s bohem, jdi za ním s grácií.

Ta myšlenka mi dodala rozvahu. Ať už mě v kostech pálil jakkoli krutý dětský strach, už jsem nebyla dítě. Smrt už pro mne nebyla žádným strašákem, tak proč bych se měla bát toho ostatního?

Opět jsem se zaměřila na svou vlastní situaci. Tentokrát jsem však pomalu a soustředěně zkusila pohnout jednou a pak druhou nohou. Byly pevně zaryté v bahně, ale zjistila jsem, že se můžu trošičku hýbat v kožených kalhotách. Povolila jsem si pásek a povedlo se mi vykroutit se o dalších několik palců, než se střenky nožů, připásaných k mým stehnům, zasekly zevnitř o látku.

Hromadný křik za mnou opět zesílil. Podívala jsem se přes rameno a viděla jsem, jak kanálem tiše připlouvá půl tuctu krokodýlů a z kalné vody jim vykukují jenom oči a hřbety. Sledovala jsem, jak jeden z nich zajel pod hladinu a chvíli nato už jedna žena, která se dosud plácala v kanále jenom ve vlastní panice, naposledy vyděšeně vykřikla, než zmizela, stržena někam pryč.

Jen pomalu, řekla jsem si, strčila jsem ruku do kalhot, vytáhla jeden nůž po druhém a položila je do bláta před sebou. Pomalu.

Když jsem se zbavila nožů, mohla jsem se zase hýbat. Předklonila jsem se, zaryla jsem prsty do mazlavého bláta a jako had soukající se ze staré kůže jsem se postupně vyprostila.

Vyprostit se ovšem vůbec nebylo totéž jako dostat se do bezpečí.

Když porušená část mostu spadla, vzala s sebou do bažiny víc než stovku lidí. Nejméně polovina z nich tu uvízla a zmítala se, krvácela, křičela – jinými slovy dělala všechno pro to, aby k sobě přilákala ty nejdychtivější predátory z delty. Kdybych bývala byla sama, možná bych se pokusila pomalu se doplazit bahnem až do bezpečí. Jenže krokodýli už kroužili kolem a na plazení nebyl čas. Stojatá voda kanálu o tucet stop dál se už barvila krví do rezava.

Úniková cesta byla jasná. Porušený kus mostu se zřítil na bok, prasklé pilíře nyní trčely do stran jako zpřelámané nohy a západní zábradlí bylo pohřbeno v bahně a poničených sítinách, zatímco východní zábradlí se náhle ocitlo naležato jako kostra nějaké lávky, z níž někdo ukradl prkna. Přistála jsem asi patnáct stop od těch trosek, ale jestli se mi podaří dostat se tam zpátky a vylézt na to zábradlí, můžu po něm přejít přibližně oněch sto stop až k místu, kde se odlomilo od zbytku mostu. Dřevo bylo sice popraskané a rozlámané nejméně na dvaceti místech, ale pořád to bude lepší než brodit se blátem nebo snažit se přeplavat přes rozvířené kanály.

Jak jsem jela očima po mostě a hledala nejlepší cestu vzhůru, zjistila jsem, že mí Svědkové už jsou nahoře, Kossal stál na zábradlí s pažemi založenými na hrudi a Ela na něm seděla obkročmo s otevřeným slunečníkem na rameni, aby jí slunce nesvítilo do obličeje, a otřepávala si nohy, až jí sandály plandaly. Starší kněz na mě ukázal, načež Ela přimhouřila oči, usmála se a zamávala. Jako by byli na pikniku nebo koncertě pod širým nebem a výkřiky plné hrůzy jako by se nesly vzduchem coby pouhá disharmonická hudba muzikantů, kteří si teprve ladí nástroje.

Ela na mě vesele zamávala. Přes ten hluk jsem sotva slyšela její hlas. „Kde vězíš, Pyrre? Pojď!“

Posbírala jsem své nože a zasunula je zpátky do stehenních pouzder. Když jsem se předtím vysoukala z kalhot, moje kalhotky s dlouhými nohavičkami zůstaly na místě, ale před hady a krokodýly mě neuchrání. Nejbezpečnější bylo dostat se co nejrychleji z bláta, což znamenalo prodrat se přímo skrz klubko mužů a žen, kteří uvízli mezi mnou a mostem.

Z jihu už je krokodýli obklíčili. Jedna z žen – útlá jako rákos, ale nebojácná – znovu a znovu mlátila do těch potvor čtyři stopy dlouhým kusem rozlámaného dřeva, zatímco se tři muži snažili vytáhnout z marastu čtvrtou kamarádku. Ženě s dřevěnou zbraní se pro tuto chvíli dařilo krokodýly odehnat. Bylo však jasné, že je už moc dlouho neudrží. Menší ze dvou ještěrů se už začal sunout stranou, aby na ni zaútočil z boku. A co hůř, žena stála po kolena v krvavé vodě a tak se soustředila na krokodýly, že zapomněla na ostatní hrozby číhající v deltě.

Obešla jsem ji zezadu, zamířila jsem k nejbližšímu úseku zříceného mostu a zároveň jsem se držela od skupinky v dostatečné vzdálenosti. Nechtěla jsem se nechat vtáhnout do jejich chaotického boje. Jenže když jsem se přiblížila k poškozené dřevěné konstrukci, uvědomila jsem si poprvé, jak vysoko nad blátem zábradlí visí. Na most se s přehledem vešly dva vozy vedle sebe, což znamenalo, že když se převrátil na bok, vytvořil svislou stěnu nejméně dvakrát tak vysokou jako já, a to i přesto, že vězel zčásti v bahně.

O kus dál na západ jekot sílil. Podívala jsem se tam. Vodou se tam brodili dva muži a snažili se, podobně jako já, dostat do bezpečí mostu. Kousek za nimi padl třetí muž na kolena a otevřel ústa dokořán ve zděšeném jekotu. Voda kolem něj začala bublat a měnit se v červenohnědou pěnu.

„Qirani!“ vykřikl někdo, jako by ta informace byla něco platná.

První oběť se marně sápala za svými druhy, kteří se však ani jedinkrát neohlédli, sesypal se do svého mokrého, násilného odtvoření a jeho křik zanikl v hlasitějším chóru. Za okamžik už další muž v kanále zavrávoral, potom další a byli sežráni dřív, než se vůbec stihli dostat k blátivému břehu.

Já jsem naštěstí nemusela přebrodit kanál, abych se dostala k mostu. Stále jsem však musela zdolat dřevěnou stěnu. Při zřícení odskočilo pár prken, která nyní ležela několik stop od trosek a poskytovala mi zubaté a nespolehlivé úchyty pro ruce a nohy. Menším štěstím už bylo, že ležela téměř přímo vedle ženy, která zápasila s krokodýly.

„Pyrre!“ Vzhlédla jsem a našla Elu, jak se na mě, obklopena sluneční září, zubí zpod svého paraplíčka. „Půjdeš sem nahoru, nebo co?“

„Mohli byste mi hodit lano.“

Zasmála se, jako bych právě řekla ten nejpikantnější vtip. „Já nemám lano. A kromě toho by to nebyla žádná legrace.“

„Uvědom si,“ vložil se do toho Kossal nevrle, „že dnes musíme ještě ujít patnáct mil. Tohohle všeho bychom byli ušetřeni, kdybys bývala zůstala na mostě.“

To poslední pronesl, jako by zůstat na mostě byla nějaká samozřejmost.

„Jděte klidně dál beze mě,“ řekla jsem. „Doženu vás.“

Ela zavrtěla hlavou. „Neposlouchej ho. Rádi počkáme. Je to překrásné ráno.“

Ti ubozí hlupáci stopu ode mě vypadali, že nesouhlasí. Jak se snažili vytáhnout kamarádku z bahna, docílili spíš toho, že se sami propadli ještě hlouběji. Jeden z mužů – dlouhovlasý, s hranatou čelistí a útlým pasem – zachytil můj pohled, jak tahal dívku za zápěstí.

„Prosím,“ hlesl. „Pomozte nám.“

Už teď byl po kolena v bahně a propadal se ještě hlouběji. Přes jeho rameno jsem viděla, jak žena s kusem dřeva prohrává bitvu s krokodýly. Sice útočila zuřivě, ale krokodýli ji zahnali až k jejím společníkům a chňapali po jejím klacku pokaždé, když se k nim přiblížil. Už ji začaly opouštět síly a jediné, co ji ještě pohánělo, bylo zoufalství.

„Pyrre,“ volala na mě Ela shora. „Toto je dílo boha.“

Na chvíli jsem ztuhla a zírala jsem na čtyři lidi bojující o holý život.

„Ne,“ odvětila jsem po chvíli. „Ještě ne.“

Můj další počin se může na Ananshaelovu služebnici zdát jako divné rozhodnutí. Pravdou bylo, že jsem se nezabývala tíhou mého boha, jíž zhoustl okolní vzduch, připraven odtvořit ty zoufalé duše. Ananshael je vždycky všude. Ani jsem neměla nic proti těm krokodýlům, kteří mi připadali jako obdivuhodná stvoření, více než schopná splnit boží poslání. Netrápil mě vyloženě ten zápas, nýbrž uplynulé momenty, marnost toho boje. Když některá z našich kněžek vezme život, učiní tak rychle, čistě. Jestli tito muži a ženy měli zemřít, pak jsem si přála, ať se tak stane. Jestli chtěli bojovat, přála jsem si jejich boj. Oni však místo toho byli někde mezi, v beznadějném teritoriu, které nepatřilo Ananshaelovi, nýbrž strachu a bolesti. Pamatovala jsem si ty emoce z dětství. Když jsem se poprvé obrátila ke svému bohu, bylo to proto, abych jim unikla.

„Lehněte si,“ řekla jsem a ukázala jsem na bahno před ženou.

Muž na mě ohromeně zíral.

„Lehněte si,“ zopakovala jsem. „Klesáte, protože plocha chodidel je malá. Tělo má větší plochu. Lehněte si a nechte ji, ať po vás vyleze.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil, potom kývl, za hlasitých mlaskavých zvuků vytáhl nohy z bláta a vrhl se před ni na břicho. Druhý muž se vysvobodil, posadil se příteli na záda a z této stabilnější plošiny začal uvězněnou ženu jeden bolestný kousíček za druhým tahat z blátivého sevření.

Za nimi se žena s klackem napřáhla a uštědřila krokodýlovi ránu přímo do čumáku, čímž zvíře přinutila couvnout. Druhý ještěr vycítil změnu sil v boji a stáhl se několik stop do vody.

„Je venku?“ vykřikla, aniž by se otočila. „Tak je už venku, do háje?“

„Skoro,“ hlesl muž ležící v bahně. „Jsi v pořádku, Bin?“

Žena se předklonila a celá udýchaná se opřela rukama o kolena. Chvíli nemohla odpovědět.

„Bin!“ zařval muž a hlas mu přeskočil v náhlé panice. „Není ti nic?“

Ze své pozice na ni neviděl, jak byl vmáčknutý do bahna.

„Je v pohodě,“ řekla jsem. „Zahnala je.“

„Už!“ vykřikl druhý muž a posadil se do bláta, když se uvězněná žena náhle vyprostila. „Je venku, Bin. Je venku. Pojď.“

„Tudy,“ řekla jsem a ukázala k mostu.

Nechápavě zírali, každý z nich ztracen v bludišti vlastní paniky. Na vysvětlování nebyl čas.

„Pojďte za mnou,“ řekla jsem, otočila jsem se k dřevěným troskám a začala jsem po nich šplhat vzhůru.

Zablácené ruce i nohy mi klouzaly a sebelepší úchyt byl zrádný. Na některých místech jsem se musela chytit jen konečky prstů. Dvakrát se prkno, kterého jsem se držela, se zlostným zaskřípáním utrhlo; pokaždé jsem se dokázala udržet. Když jsem se podívala dolů, viděla jsem, že mě následuje první žena, ta, kterou vyprošťovali, oči má vytřeštěné jako talíře a šlachy na krku a zádech se jí napínají. Pochybuju, že vůbec kdy lezla po něčem zrádnějším, než je žebřík, strach jí však dodával sílu a každé prkno, které se utrhlo pode mnou, znamenalo jistější úchop pro ty, kteří lezli za mnou.

„Už jste blízko,“ zavolala jsem na ni dolů.

Podívala se mi do očí, kývla a lezla dál.

Téměř jsme to zvládli. Nebo bych možná neměla říkat „my“.

Zvládla jsem to já, stejně tak žena, která lezla za mnou, a potom i muž za ní. Zatímco lezli, ti zbývající dva, muž, který si předtím lehnul do bláta, spolu s druhou ženou zaháněli krokodýly a pokaždé, když se ještěři přiblížili, se po nich oháněli klacky. Navždycky je nezadrží, ale to ani nepotřebovali. Potřebovali jenom získat čas pro své druhy, aby se dostali pryč, a potom už žena také šplhala a muž se zubatým kusem dřeva v každé ruce útočil na bestie. Krokodýli o několik stop couvli a on jim mrštil své ubohé zbraně do tlam, otočil se a začal šplhat.

Dívala jsem se shora od zábradlí a hruď se mi vzdouvala vynaloženou námahou.

„Nuže,“ řekla Ela a ovinula mi paži kolem ramen. „Na Ananshaelovu služebnici jsi dnes učinila několik podivných rozhodnutí.“

Jenom jsem mlčky zavrtěla hlavou, protože jsem neměla jak to vysvětlit.

Krokodýli dole skřípali zuby a čeřili ocasy vodu.

„Pojď, Vo,“ řval muž vedle mě a natahoval se dolů skrz zábradlí ke svým druhům. „Už jsi skoro nahoře. Pojď, Bin, lez dál!“

Byla blizoučko, tak blízko, že k němu mohla natáhnout ruku. Když to udělala, utrhlo se prkno, kterého se držela. Chvíli to vypadalo, jako by tam zůstala zavěšená na neviditelném provaze; potom ale přepadla vzad a za ní se táhl její výkřik. Přistála špatně, noha se jí zabořila do bláta, ale byla ohnutá ve zcela nepřirozeném úhlu. Krokodýli se otočili pohybem tak ladným, že to vypadalo, jako by to měli secvičené.

„Uvolněte cestu bohu s milionem prstů,“ zašeptala Ela.

Druhý lezec, Vo, se otočil. Zachytila jsem v jeho tváři okamžitý záblesk hrůzy.

„Vstaň, Bin!“ žadonil. „Vstaň!“

Potom, když bylo jasné, že žena nevstane, skočil.

„To se zdá nerozumné,“ mudrovala Ela.

Kossal zamručel. „Přihlížením tomuto nesmyslu se do Dombângu rychleji nedostaneme.“

Ela se k němu otočila. „Odkdy je pánovo dílo nesmysl?“ tázala se.

„Dílo našeho pána se odehrává všude,“ odvětil Kossal. „Neustále. Chceš se snad zastavit pokaždé, když nějaký hmyz skoná uprostřed letu? Kdykoli budeme mít šanci vidět pár ryb vytažených v síti na souš?“

Ela kývla na to, co se odehrávalo dole. „Tohle je zajímavější než ryby.“

Kossal shlédl dolů a zakroutil hlavou. „Opravdu ne.“

Ela ho šťouchla loktem do žeber. „Nekaž legraci. Je to přinejmenším poučné.“

„Já nepotřebuju poučit o tom, jak zemřít v čelistech přerostlého plaza.“

„Ne pro tebe, ty starý kozle, pro Pyrre.“ Kývla směrem k dlouhovlasému muži, kterému se nějak povedlo najít rovnováhu v hlubokém zrádném bahně. „Tohle je láska,“ řekla a spokojeně se usmála.

„Hloupost,“ zamručel Kossal.

Ela pokrčila rameny. „Někdy je mezi nimi tenká hranice.“

Jestli to byla tenká hranice, povedlo se malířům a sochařům napříč staletími zůstat na jedné její straně. Umělecké ztvárnění lásky se obvykle zaměřovalo na méně vražedná témata: plné rty, pomuchlané postele, křivku obnaženého boku. Určitě v tom bylo méně krokodýlů. A ještě méně jekotu.

„Popral by ses s krokodýlem,“ naléhala Ela a opět Kossala šťouchla loktem, „abys mě zachránil?“

„Jsi kněžka Ananshaelova,“ poznamenal Kossal jízlivě. „Když přijde bestie, očekávám od tebe, že jí otevřeš náruč.“

„U něj to nějak nefunguje,“ podotkla Ela.

I muž přistál špatně. Sice to nevypadalo, že by si něco zlomil, ale dva kusy dřeva, kterými předtím odháněl bestie, mezitím zmizely. Dva nejbližší plazi se chystali vrhnout na zraněnou ženu. Muž, který neměl po ruce žádnou zbraň, zařval, hrdlo rozpálené vzdorem, a skočil. Přistál na krokodýlově hřbetě a nějak se vyhnul mohutným cvakajícím čelistem. Zvíře sebou mrskalo a ocasem měnilo blátivou vodu v pěnu, ale muž se na něm držel, paže omotané kolem krokodýlova krku a tvář přitisknutou k lesknoucí se mokré kůži.

„Takhle se na ně musí,“ řekla jsem. „Dostaneš se za nepřítele a skočíš mu na záda. Sevřeš mu paží krk a o zbytek se postará nůž.“

„On nemá nůž,“ podotkla Ela.

Ženě se povedlo vyprostit se z bahna, odsunout se několik stop podél břehu kanálu, pryč od krokodýla čeřícího vodu i od samotného mostu. Její druhové vedle mě ječeli.

„Já mu jeden dám,“ řekla jsem a vytáhla jsem ze stehenního pouzdra nůž.

„Škoda dobrého nože,“ řekl Kossal.

„Mám další.“

Nůž přistál s mokrým žbluňknutím v bahně, čepelí dolů a v bezpečném dosahu zoufalého muže. Ten byl však tak zaměstnán soubojem s krokodýlem, že si toho nevšiml. Čepel se leskla v odpoledním slunci, ale on měl křečovitě zavřené oči. Žena, zaslepená hrůzou, se odpotácela do vody. Nikdo si vlastně nevšiml, že jsem tam něco hodila. Všechny oči se upíraly na zápas odehrávající se dole.

„Beru zpět,“ řekl Kossal.

Elsa se otočila, jako když mladá dívka dělá při tanci piruetu. „To je snad poprvé!“ Potom přimhouřila oči. „Co že to vlastně bereš zpět?“

Kossal ukázal na muže, zatímco krokodýl se vrhnul zpátky do vody a překulil se. „Pokud jde o to, jak funguje láska, je to výtečná lekce.“

„Láska spočívala v tom,“ vysvětlila Ela trpělivě, „že seskočil z mostu, aby tu ženu ochránil.“

„Láska je,“ odporoval Kossal, „když se vrhneš na smrtící bestii a teprve potom zjistíš, že ten boj nelze opustit. Buď zemřeš ty, nebo bestie.“

Nepodíval se na ni, ale Ela se do něj stejně zavěsila. „Já jsem určitě mnohem atraktivnější a poddajnější než krokodýl.“

„Nepatrně.“

Zvíře zůstalo pod vodou po tři údery srdce, pak pět, deset. Tam, kde zmizelo, divoce bublala voda, jako by pod hladinou někdo rozdělal velký oheň. Žena o několik stop dál vrávoravě padla na kolena a její křik nabral zcela nový rozměr. Za okamžik už se kolem ní v bahnem zhnědlé vodě začala šířit rudá skvrna.

Krokodýl se převrátil nahoru a shodil muže ze svého hřbetu na břeh. Očividně byl vyčerpaný, krvácel na hlavě a na rameni, košili měl napůl utrženou, ale nevzdával to.

„Už jdu,“ křičel a ukazoval na ženu. „Dostaň se k mostu a budeš v pořádku.“

„Ne,“ ječela. „Dostali mě. Už mě dostali.“

Zakroutila jsem hlavou. „Skončím to.“

Kossal se ke mně otočil se zkoumavým pohledem. „Zvířata na zemi a i ve vodě byla božími sluhy dávno před vznikem našeho řádu.“

„A tohle je Zkouška,“ připomněla mi Ela. „Musíš dodržovat pravidla.“

Než to dořekla, oba moje nože už letěly vzduchem. Jeden trefil ženu přímo do prsou. Druhý podřízl muži hrdlo a se šplouchnutím dopadl o kus dál do vody.

Kossal se ke mně otočil a tvářil se smrtelně vážně. „Oběti přinesené během Zkoušky jsou předepsány písní. Vybočit z nich znamená nesložit zkoušku.“

Zakroutila jsem hlavou a ukázala jsem na mrtvé. „Ona řekla, že ji dostali. Toho, který pravdu zná. On řekl, že už jde. Toho, kdo se plete.“

Kossal povytáhl obočí. Ela se jen rozesmála.

„Očekávám, že se z tohohle vyklube velmi příjemný výlet.“

Nebyla jsem si jistá, zda souhlasím.

2

„Celou tuto epizodu považuji za požehnání,“ oznámila Ela, když jsme si v chaosu na mostě proklestili cestu na jih.

Kossal přikývl. „Cesty boží jsou nevyzpytatelné.“

„Já nemluvím o bohu, ty kozle stará,“ odvětila Ela a úlisně se na mě podívala. „Mluvím o Pyrreině módním stylu.“

„V tom případě mě z toho vynech,“ řekl kněz a navzdory tlačenici těl kolem nás nezvolnil tempo.

Někteří se zběsile strkali směrem k místu katastrofy a znovu a znovu vykřikovali jména svých drahých. Jiní byli, soudě dle spěchu, celí dychtiví, aby se dostali úplně pryč z mostu. Kossal se pohyboval tím ruchem, jako by tu byl sám, vždy proklouzl nějakou mezerou a pomocí příležitostných a dobře mířených ran do kolene či žebra odsouval stranou ty, co dělali potíže. Když narazil na jeden obzvlášť problémový hlouček, svrhnul muže přes zábradlí, ignoroval křik a hladce prošel nově uvolněným prostorem. Než někdo stihl pochopit, co se vlastně stalo, byli jsme už pryč, zamíchaní do davu.

„Jen se nedělej,“ řekla Ela a přimhouřila na kněze oči. „Chceš stejně horlivě jako já, aby našla lásku.“

„Jestli něco horlivě chci,“ odpověděl Kossal a srazil ječící ženu rychlým úderem své dřevěné flétny, než překročil její tělo, „tak tichý pokoj a něco pořádného k pití. Z paniky mám bolení hlavy.“

Ela zavrtěla hlavou a otočila se zpátky ke mně. „Je beznadějný,“ řekla mi důvěrně. „Ten by nepoznal milostný románek, ani kdyby mu strčil teplej prst do zadku. Mně ale můžeš důvěřovat, když ti říkám, že tohle,“ ukázala na mé tělo odshora dolů, jako by mě předváděla davu, „je oproti těm plandavým kalhotám, co jsi měla na sobě předtím, značné zlepšení.“

„Nemám žádné kalhoty,“ odvětila jsem, „a jsem celá od bláta.“

Nevypadalo to ale, že by si toho někdo všiml. Půl míle za námi umíraly v deltě stovky lidí. Buďto umírali, nebo už byli mrtví. V nějaký jiný den by pohled na ženu umatlanou od bahna vykračující si po mostě ve spodcích a s noži připásanými k pažím a stehnům způsobil, že by se lidé zastavovali a zírali s otevřenou pusou. Dnes jsem však byla přinejlepším doplňkový program; jedna z nejméně zajímavých obětí neštěstí.

„Podle mě je lepší být od bahna a bez kalhot, než zmáčená vodou a v kalhotách,“ odvětila Ela. „V tom, cos měla na sobě předtím, se po tobě nikdo neohlédl.“

„Myslela jsem, že o přílišnou pozornost nestojíme.“

Ela zasyčela. „Moc posloucháš Kossala. Je sice starý, ale to ještě neznamená, že všechno ví.“

Kolem nás si razili cestu rameny tři muži v kroužkové zbroji a krátkých zelených kabátcích a hlasitými nadávkami si vynucovali, aby lidé uhnuli a nebránili jim v cestě na sever, k místu neštěstí. Každý z nich nesl u boku krátký meč, ale pro tuto chvíli je nechávali v pochvách a proráželi si cestu davem pomocí těžkých obušků.

„Zelené košile,“ zamumlala jsem. „Jako obvykle jdou pozdě.“

Ela přimhouřila oči. „Městští strážníci?“

Kývla jsem.

„Ty uniformy mi připadaly nějaké povědomé,“ řekla. „Když jsem tu byla naposledy, odevzdala jsem dva z nich bohu.“

Za předvojem se táhl další tucet vojáků, kteří se v poledním horku potili a nadávali – Zelené košile měly na každé desáté míli rozmístěné stanice a střežily tak most po celé jeho délce. Těžko by se dalo říci, že vzbuzovali respekt – po annurské invazi před téměř dvěma sty lety byl řád takřka vykuchán – avšak při pohledu na ně se mi stejně sevřel žaludek. Dětem se říká, že z nich jednoho dne vyrostou dospělí, ale není to tak úplně pravda. To dítě nikdy docela nezmizí. Dívenka, kterou jsem bývala, ta krysa od Splavu, která vyrůstala tak, že se plížila stojatějšími dombângskými kanály, se při pohledu na tyto urostlé muže přikrčila, přestože by je dnes už dokázala obětovat bohu na stovku různých způsobů. Když mě míjeli, uvědomila jsem si, že kráčím rychleji, odvracím oči, stydím se, že jsem skoro nahá.

„Možná bych si s nimi měla promluvit,“ přemítala Ela. „Nerada jsem kritická, ale někdo by ten most opravdu měl čas od času zkontrolovat. Ujistit se, že nespadne.“

„To oni dělají,“ vysvětlila jsem. „Kontrolu pilířů má na starosti celá jedna divize Zelených košil.“

Kossal se na mě podíval. „Tak to nedělají moc dobře.“

„Na to, aby uhlídali celou délku mostu, nemají dost mužů.“

„Kolik mužů je potřeba na hlídání toho, jestli není dřevo ztrouchnivělé?“

Zakroutila jsem hlavou. „Ztrouchnivělé ne. Byla to sabotáž.“

Ela povytáhla obočí. „Sabotáž? To je paráda! Ztrouchnivělé dřevo mě úplně nenadchlo.“

„Co bys řekla na rozvratnou činnost?“

Pokrčila rameny. „To už mě zajímá víc.“

„Oni toho ještě nenechali?“ zeptal se zamračeně Kossal. „Vždyť Annur zabral město před nějakými dvěma sty lety, ne snad?“

„Trochu dřív.“

„To se mi zdá jako dostatečná doba k tomu, aby zdejším náboženským fanatikům došlo, že prohráli.“

Podívala jsem se na starého kněze. „Jak dlouho by to trvalo tobě?“

„Co?“

„Než by ses vzdal svého boha.“

Pohlédl mi do očí. „Ananshaela se zřeknu teprve tehdy, až živé bytosti přestanou umírat.“

Než jsem stihla odpovědět, ozval se za námi ostrý výkřik. Už se nám konečně povedlo vymotat se z nejhustší tlačenice, a když jsem se podívala přes rameno, viděla jsem, že se zpátky poklusem vrací půl tuctu Zelených košil a s ponurými výrazy ve tvářích pátrají v davu. Schovali obušky a místo nich tasili meče, což vůbec nevypadalo na slibně se vyvíjející situaci. Krok před nimi šli muž a žena, kterým jsem pomohla vyšplhat nahoru na rozbitý most, a prstem ukazovali přímo na mě.

„Tamta!“ křičeli oba zároveň. Jakousi šťastnou náhodou zněl jeden hlas přesně o oktávu výš než druhý. Muž se rozeběhl. „To ona je vrah.“

„Vrah,“ řekla Ela s vrtěním hlavy. „Hrozně nevkusné slovo.“

Kossal podrážděně vydechl. „Měli jsme je hodit krokodýlům, aby šli za svými kamarády.“

„Nenapadlo mě, že si mě všimli,“ odvětila jsem a žaludek se ve mně obrátil.

Takto řečeno to vyznělo absurdně, ale když jsem hodila nože, ti dva se na mě ani nepodívali. Panikařili, ječeli. Scéna odehrávající se dole byla jednou velkou smrští krve, bláta a násilí. Rozevřené krokodýlí čelisti jsou daleko zjevnější než střenka nože nenápadně vražená do prsou, a ani jeden ze dvou přeživších o mě nezavadil pohledem, když jejich přátelé padli. Zdáli se být zcela ponořeni v žalu a nevíře.

Kossal, Ela a já jsme je předtím nechali jejich vlastnímu neklidnému žalu. Povedlo se nám podél zábradlí překonat celou délku spadlého mostu, přeskočit mezery vzniklé při zřícení a opatrně balancovat tam, kde zůstalo pouze jedno zábradlí. Byli jsme si dobře vědomi toho, že chybný krok by znamenal pád zpátky do bláta a sítin, kde lidé stále ještě bojovali o život. Bojovali a většinou prohrávali. Když jsme dospěli k místu, kde se náš úsek mostu oddělil, našli jsme nahoře na zubatém okraji mostu stovky namačkaných lidí. Většina jenom křičela a zbytečně gestikulovala, ale několik z nich se zmohlo na to, aby spustili lano. Kossal vyšplhal nahoru první a po něm Ela, jejíž složené paraplíčko se jí vesele pohupovalo na popruhu tlumoku. Po muži a ženě, které jsme nechali na zhroucené části můstku, nebylo tehdy ani památky.

Očividně nás ale dohnali.

Muž měl tvář zkroucenou vztekem a lítostí, ale něco ho při pohledu na nás zarazilo, takže se stáhl zpátky do hloučku Zelených košil, které se hrnuly kolem něj. Nemohla jsem uvěřit, že z nás jde až taková hrůza. Jistě, měla jsem u sebe hodně nožů, ale vypadala jsem spíš, jako bych právě utekla z bordelu skrz latrínu. Ela si točila složeným slunečníkem na prstě, zatímco Kossal se šklebil a poklepával si flétnou o dlaň.

„Bůh je dnes nenasytný,“ zamumlal.

Zakroutila jsem hlavou a otřela si zpocené dlaně o předek své špinavé haleny. „Nemůžeme je zabít.“

„Šest strážníků a dva traumatizovaní idioti?“ zeptal se kněz a povytáhl huňaté obočí. „S tím by si poradila dokonce i Ela.“

„A co takhle šest strážníků, dva traumatizovaní idioti a jeden starý, sešlý kněz?“ zeptala se a píchla ho do boku špičkou paraplete. Nedbale její útok odrazil a nespouštěl přitom oči ze Zelených košil, které se nyní po mostu blížily pomaleji a byly na dvacet stop daleko. Ten, co šel v čele, menší hranatý muž, si nás obezřetně měřil. Jeho ruka pevněji sevřela meč.

„Už jsem zahájila Zkoušku,“ připomněla jsem mu. „Nemůžu zabít nikoho, kdo není zmíněn v písni.“

„ Máš za sebou náročné ráno,“ odvětil Kossal. „Uděláme to za tebe.“

„Na tomhle mostě je stovka lidí,“ zasyčela jsem, „kteří nás právě sledují. Jestli je odevzdáš bohu, budou nás Zelené košile honit celou dobu, co budeme v Dombângu. Budeme se pořád jenom schovávat po půdách.“

Kossal pokrčil rameny. „Na půdě je klid.“

„Ne,“ řekla jsem a horlivě jsem zavrtěla hlavou. „Já ty Zelené košile potřebuju.“

Od chvíle, kdy jsme opustili Rassambur, jsem s Kossalem a Elou strávila víc než měsíc. Mluvili jsme o všem možném od ostružin po garoty, ale vyhýbala jsem se jakékoli zmínce o svých plánech v Dombângu nebo při Zkoušce. Zčásti to bylo tím, že jsem stále promýšlela detaily. Především jsem se však bála říci ta slova nahlas, strachovala jsem se, že když proměním myšlenku v řeč, zničím ji a naděje, které se mi vznášely v hlubinách mysli jako medúzy, odumřou a splasknou, když je vytáhnu ven na vzduch. Což znamenalo, že jsem se nikdy nezmínila o faktu, že Zelené košile jsou pro všechny mé plány zcela zásadní.

Kossal tázavě povytáhl obočí, ale na vysvětlování nebyl čas. Naštěstí mi na pomoc přispěchala Ela.

„Žádná půda,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Přišla jsem kvůli vínu a tanci.“

„Jak je libo, začni tančit,“ pravil Kossal a ukázal směrem k blížícím se mužům.

„Nechte to na mně, já to vyřídím,“ řekla jsem a vložila jsem do hlasu víc sebejistoty, než kolik jsem cítila.

Nemohla jsem se spolehnout na své nože, což byl zvláštní a znepokojivý pocit. Jelikož jsem Dombâng opustila ještě jako dítě, bylo mi na světě útěchou vědomí, že můj bůh je stále za mnou, tichý a neviditelný, ale nekonečně trpělivý, stačí ohlédnout se přes rameno, kde čekal on, aby odtvořil toho, koho jsem označila jednou ze svých čepelí. Dnešní masakr na mostě byl jasným důkazem, že bůh nezmizel, byl všude kolem nás, konal své tajemné dílo, avšak náhle se kvůli Zkoušce, která mi svazovala ruce, ocitl z dosahu mého volání. Navzdory hromadě lidí všude kolem, navzdory Kossalovi a Ele za zády jsem se cítila sama.

Jak jsem šla po mostě směrem k Zeleným košilím, snažila jsem se napodobit Elinu nonšalantní eleganci. Nešlo to lehko. Odjakživa jsem nacházela sebedůvěru v boji, v tom, že cítím v rukou nože, v uvědomění si vlastního mistrovství. Bez těch nožů jsem se cítila těžkopádná a neohrabaná. Taky mi moc nepřidalo, že jsem na sobě místo ki-panu měla zablácené bombarďáky a roztrhanou halenu.

Jsi oběť, opakovala jsem si, stejně jako všichni ostatní. Jsi vystrašená a zmatená.

Leč i tuto roli jsem, jak se zdálo, zanechala v Dombângu. Nelíbilo se mi, že ji mám na sebe znovu brát.

„Stát,“ řekl vůdce Zelených košil, když jsem byla ještě dvě stopy od něj, a namířil na mě meč. „Blíž ne.“

Ignorovala jsem ho a místo toho jsem se otočila k těm, co mě obvinili, přišla jsem k nim blíž a rozevřela náruč. „Tak vy jste přežili!“

Zablácený muž byl připraven buďto na rvačku, nebo na honičku; vůbec netušil, co si má počít s mým nečekaným objetím.

„Díky, Intarro!“ vykřikla jsem a zabořila hlavu do jeho ramene. Cítila jsem na sobě jeho ruce, jak se mě snažil odstrčit, zatímco já ho k sobě přitahovala blíž. „Přežili jste,“ zamumlala jsem znova, překvapená, že mám v očích slzy.

„Jdi ode mě,“ trval na svém muž a konečně se mu povedlo mě odstrčit.

Zelené košile kolem nás utvořily volný kordon. Vojáci drželi meče tak, jako by se nemohli rozhodnout, zda jimi seknout, nebo je schovat do pochev.

„Co se to sakra děje?“ řekl rázně velitel, předstoupil a aspoň schoval zbraň.

„Bylo to strašné,“ řekla jsem, otočila jsem se k němu a snažila se, aby můj hlas zněl uštvaně i úpěnlivě. „Strašné. Snažili jsme se bojovat, ale ti krokodýli byli příliš silní.“

„Ona je zabila,“ řekl muž a zíral na mě.

„Snažila jsem se,“ naříkala jsem a otočila jsem se zpátky k němu. „Už jsem jednu z těch potvor skoro měla. Nechala jsem v jeho zádech dva nože, jenže to nic nezměnilo…“

„Ne krokodýly,“ vyštěkl. „Bin a Voa! Sprostě jsi je zavraždila.“

Zkusila jsem nasadit vyjevený výraz. „Cože? Proč bych –“

„Co to má být s těmi noži?“ tázal se důrazně strážník a ostražitě si prohlížel má pouzdra.

„Jsme kočovní herci,“ vstoupila Ela vesele do konverzace a položila na zápěstí Zelené košile smířlivou ruku. Natáhla si jemné kožené rukavice, jak jsem si právě uvědomila, ale v tom okamžiku jsem nechápala proč.

Voják se jí vytrhl a Ela ho nechala, smutně potřásla hlavou a otočila se k dalšímu muži. „Šli jsme jen několik kroků za těmihle dvěma, když se most zřítil.“ Zachvěla se tak, že to vypadalo zcela přesvědčivě, začala omdlívat a složila se do náruče jednoho z vojáků, který ji neohrabaně chytil a upustil přitom meč. Druhý voják mu přispěchal na pomoc. Rozhlédla jsem se po mostě a zjistila jsem, že Kossal sedí o tucet stop dál na zábradlí a vypadá napůl znuděně, napůl naštvaně.

Otočila jsem se zpátky k veliteli košil.

„Zachránili nás,“ řekla jsem. „Ti dva, co zemřeli. Ta žena – myslím, že se jmenovala Bin – zahnala krokodýly klackem. Zachránili nás…“

„Tak proč jsi je zabila?“ kvílela žena. Vypadala ještě hůř než já, tenké šaty měla promáčené a potrhané. Polovinu tváře měla zbrocenou krví, která jí na líci kreslila cestičky v zasychající špíně.

Zavrtěla jsem hlavou a roztáhla paže. „Nevím, proč to pořád říkáte.“

Ela objala ženu kolem ramen, aby ji utěšila. „Někdy nelze najít viníka,“ zamumlala a pohladila ji po vlasech. „Lidé někdy zkrátka umírají. Tady Sanni,“ řekla a kývla na mě, „udělala, co bylo v jejích silách. Jako my všichni.“

Žena jenom civěla a oči měla prázdné jako bezmračné nebe.

Muž však ke mně přistoupil, tvář zkřivenou grimasou. „Vím, co jsem viděl.“

Zelená košile se podívala na muže, na mě, a zase na muže. „Co jste viděl?“

„Hodila po Bin a Voovi nože! Zabila je.“

Otočila jsem se k vojákovi. „Nože jsem hodila, ale ne po jeho kamarádech. Byla jsem v blátě a bojovala o život. Proč bych zabíjela ženu, která nám pomáhala zahánět krokodýly?“

„Hodila nože na krokodýla,“ potvrdila Ela.

Zelená košile se zapitvořila, muž očividně hledal cestu, jak z té situace ven. „Možná jste se netrefila? Nedopatřením jste zasáhla jeho přátele?“

Zakroutila jsem hlavou. „Házím noži od pěti let. Ten krokodýl byl velký jako člun a byl tři kroky ode mě. Neminula jsem.“

Zablácený muž mi namířil prst do obličeje. „Jsi odporný vrah.“

Ela se opět vložila do situace a položila mu uklidňující ruku na prsa. Odrazil ji, ale já jsem náhle pochopila.

Otočila jsem se zpátky k Zelené košili. „Podívejte, jaká je tu mela. V deltě jsou pořád ještě uvěznění lidé, kteří potřebují pomoc.“

„Snaží se z toho vyvlíknout,“ trvala na svém žena.

Opět jsem zavrtěla hlavou. „Počkáme tady. Nechte tu někoho, ať nás tu hlídá, ale pro Intařinu lásku, pošlete zbytek mužů na sever. Tahle tragédie ještě není u konce.“

Voják si mě chvíli prohlížel, zatínal čelist, ale potom stroze přikývl. „Vone, Thune, Quone. Hlídejte je tu. Nikdo se ani nehne, dokud se nevrátím. Jestli se pohnou, zabij je. Až se vrátím, odvedeme je do Vraku a dořešíme to tam.“

„Co jsme udělali my?“ dožadoval se zablácený muž. „To oni jsou vrazi, zatraceně!“

„A jestli jsou,“ odsekla Zelená košile, „pak budou čelit spravedlnosti, až tohle všechno skončí.“

Ela zvedla paži na usmířenou. „Pokud jde o mě, s radostí tu počkám.“ Posadila se na zábradlí a bylo jí jedno, že má pod sebou propast. „Kossale,“ řekla a panovačně mu pokynula. „Pojď sem.“ Zatímco starý kněz dupal po mostě k nám, Ela si svlékla rukavičky a opatrně je položila na zábradlí. „Tolik mrtvých,“ řekla a s lítostí zavrtěla hlavou. „Tolik nesmyslného umírání.“

Slunce ani nepopošlo na obloze a Thun se zhroutil. Voják, který nás tak bedlivě hlídal, náhle sklonil meč, chytil se za prsa, nasadil bolestnou grimasu a padl. Von si klekl vedle něj, zmateně do něj šťouchal, a když muž nereagoval, odložil meč a se stále zoufalejšími prosbami se ho snažil přivést zpátky k životu, potom se však sám složil na dřevěná prkna a v obličeji měl vepsanou bolest a zmatek. Ostatní byli mrtví během stovky úderů srdce.

„Nuže,“ pronesla Ela zvesela a seskočila na nohy. „Myslím, že tím je vyřešeno.“

„Itiriol?“ zeptala jsem se a prohlížela jsem si mrtvoly.

Usmála se. „A to mi všichni v Rassamburu tvrdili, že se vyznáš jenom v nožích.“

Ohlédla jsem se na rukavičky z teletiny. „Ten prášek se nedostane skrz kůži?“

„Nakonec ano,“ pokrčila rameny. „Takže by bylo dobré, abychom se neloudali.“

Kossal se podrážděně narovnal. „Dalo se to udělat rychlejšími způsoby.“

„Ale okatějšími,“ namítla Ela. „Snadno zapamatovatelnými.“ Kývla k lidem, kteří se hemžili po mostě. Několik z nich se podívalo naším směrem, ale touhle dobou už byl most plný těch, kteří krváceli, byli vyčerpaní a rozrušení. Několika lidí ležících u zábradlí si nikdo nevšímal. „Takhle si můžeme ještě posedět v nějaké hezké hospůdce,“ dodala, „a nemusíme se schovávat na nějaké půdě s netopýry.“ Chvíli se na mě s obdivem dívala, pak zalovila v tlumoku a hodila mi pevně srolovaný ki-pan. „Ten pohled na tvoje nohy a nože se mi sice líbí, ale možná by sis měla přece jen obléknout něco méně nápadného, aspoň než dojdeme do města.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lebky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.