Stephen King

PULS

Copyright © Stephen King, 2006

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: CELL

Translation © Linda Bartošková, 2006

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-205-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-206-8 (mobi)

Pro Richarda Mathesona a George Romera

Id nestrpí, aby jeho uspokojení bylo odkládáno. Neustále cítí napětí nenaplněné potřeby.

SIGMUND FREUD

Lidská agresivita je instinktivní. Lidé si nevyvinuli žádné ritualizované mechanismy pro její potlačení, aby zajistili přežití druhu. Z toho důvodu je člověk považován za velmi nebezpečné zvíře.

KONRAD LORENZ

Teď mě slyšíš?

VERIZON

Civilizace uklouzla na louži krve a upadla do druhého období temna, což nikoho nepřekvapilo, ale stalo se to rychlostí, kterou nepředvídali ani ti nejpesimističtější futurologové. Jako by to všechno bylo na spadnutí. Prvního října Bůh dlel na nebesích, burza hlásila 10.140 a většina letadel letěla na čas (kromě těch v Chicagu, jak jinak). Za čtrnáct dní nebesa patřila znovu ptákům a burza byla vzpomínkou. Do svátku Všech svatých páchlo každé větší město od New Yorku po Moskvu jako žumpa a svět, jak ho známe, se stal minulostí.

PULS

1

Jev, který vešel ve známost jako Puls, začal 1. října v 15.03 hodin východního pásmového času. To pojmenování bylo samozřejmě zavádějící, ale většina vědců schopných na ten nesmysl poukázat byla během deseti hodin od nástupu jevu buď mrtvá, nebo šílená.

Téhož dne v patnáct nula nula jeden mladý muž, pro historii nijak významný, křepce rázoval – skoro poskakoval – východním směrem po Boylston Street nacházející se v Bostonu. Jmenoval se Clayton Riddell. Tvář mu zářila spokojeností, která ladila s jeho bujarým krokem. Levá ruka máchající vzduchem svírala ucha malířských desek, jaké se dají zavřít a zapnout, takže vypadají jako cestovní kufřík. Kolem prstů pravé ruky měl omotaný provázek hnědé plastové nákupní tašky s nápisem malé poklady, pokud by se někomu chtělo ho číst.

V pohupující se tašce ležel malý kulatý předmět. Dárek, řekli byste možná, a měli byste pravdu. Také byste možná hádali, že tenhle Clayton Riddell je mladík, pro kterého ten malý poklad představuje památku na nějaké drobné (nebo i větší) vítězství, a opět byste měli pravdu. V sáčku bylo totiž poměrně drahé skleněné těžítko s šedým závojem pampeliškového chmýří uvnitř. Koupil ho na zpáteční cestě z hotelu Copley Square do mnohem skromnějšího ubytovacího zařízení Atlantic Avenue Inn, kde bydlel, vyděšený devadesátidolarovou cenovkou zespoda na těžítku a ještě vyděšenější vědomím, že si teď může něco takového dovolit.

Podat kreditku prodavači ho stálo téměř fyzickou námahu. Pochyboval, že by to dokázal, pokud by chtěl těžítko pro sebe. Byl by zamumlal něco o tom, že si nákup rozmyslel, a vypadl by z obchodu jako cukrář. Ale těžítko bylo pro Sharon. Sharon se takové věcičky líbily a pořád ho měla ráda – Fandím ti, chlapče, řekla mu těsně před jeho odjezdem do Bostonu. Vzhledem k tomu hnoji, který na sebe nakydali za minulý rok, ho to dojalo. Chtěl ji na oplátku taky dojmout, pokud to bylo ještě možné. Papírové těžítko je maličkost (malý poklad), ale on byl přesvědčený, že se jí ten jemný šedivý závoj v hloubi skleněné koule, taková kapesní mlha, bude moc líbit.

2

Clayovu pozornost upoutalo zacinkání zmrzlinářského auta. Parkovalo naproti hotelu Four Seasons (který byl ještě honosnější než Copley Square) a vedle parku Boston Common, který se po této straně ulice táhl přes dva nebo tři bloky. Nad dvojicí roztančených zmrzlinových kornoutů se skvěl duhový nápis MISTER SOFTEE. Kolem okénka se mačkaly tři děti se školními brašnami u nohou a čekaly, až na ně s dobrotou přijde řada. Za nimi stála žena v manažerském kalhotovém kostýmu s pudlem na vodítku a pár puberťaček v bokových džínách a se sluchátky iPodů momentálně pověšenými kolem krku, aby si mohly špitat – a to velmi vážně, bez hihňání.

Clay se postavil za ně, takže se ze skupinky stala krátká fronta. Pro odloučenou manželku už dárek koupil. Cestou domů se zastaví v obchodě Comix Supreme a koupí synkovi nové vydání Spider-Mana. Takže sobě také může udělat radost. Nemohl se dočkat, až na Sharon vychrlí novinky, ale ta bude k dostižení teprve po návratu domů, tedy někdy ve tři čtvrtě na čtyři. Plánoval, že zůstane v hotelu, dokud si s ní nepromluví, a mezitím bude přecházet po malém pokoji a dívat se na svoje portfolio se zacvaknutými zámečky. Mister Softee mu čekání zpříjemnil.

Chlapík v dodávce obsluhoval tři děti u okénka. Objednaly si dva nanuky na špejli a obrovitou porci točené čokoládové a vanilkové zmrzliny, tu si dal kluk uprostřed, který ostatním zřejmě dělal štědrého sponzora. Zatímco z kapsy módně vytahaných džínů doloval hrst zmuchlaných dolarových bankovek a probíral se jimi, žena s pudlem a v manažerském kostýmu zalovila v kabelce, vytáhla mobil – ženy v manažerských oblecích už nevycházejí z domu bez mobilu ani kreditních karet AmEx – a telefon klapnutím otevřela. V parku za nimi zaštěkal pes a kdosi vykřikl. Clayovi ten křik nepřipadal veselý, ale když se ohlédl, uviděl jenom několik lidí na procházce, psa klusajícího s házecím talířkem v hubě (měli by přece být na vodítku, podivil se), akry prosluněné zeleně a příjemný stín. Park vypadal jako vhodné místo k posezení s kornoutem zmrzliny pro muže, který právě prodal svůj první komiksový román – včetně pokračování, a to za pěknou sumičku, pěkně prosím.

Když se pohledem vrátil zpět, tři kluci ve vytahaných kaťatech už byli pryč a žena v manažerském kostýmu si objednávala pohár. Jedna ze dvou dívek za ní měla na boku přicvaknutý telefon mátové barvy a žena v manažerském kostýmu měla ten svůj zavrtaný do ucha. Clay si pomyslel, ostatně jako vždy při podobných příležitostech (aspoň na určité úrovni vědomí), že takové chování bylo kdysi považováno za naprosto nepřípustné – a to i během drobné obchodní transakce s cizím člověkem –, a nyní se stává přijatelnou každodenní praxí.

Napiš to do Temného poutníka, zlato, radila Sharon. Uchovával si v duchu její podobu, často k němu promlouvala a nedala se jen tak zahnat. To však platilo také o skutečné Sharon, bez ohledu na odluku. Na rozdíl od mobilního telefonu. Clay žádný nevlastnil.

Telefon mátové barvy zahrál úvodní tóny Šíleného žabáka, kterého Johnny zbožňoval – jmenoval se „Axel F“? Clay si nemohl vzpomenout, asi proto, že tu informaci vytěsnil. Dívka, jíž telefon patřil, přístroj vytrhla z klipsu a vykřikla: „Beth?“ Poslouchala, usmála se a pak své kamarádce oznámila: „To je Beth.“ V tu chvíli se druhá dívka předklonila a poslouchaly obě a jejich skoro totožné krátké prostříhané účesy se společně vzdouvaly v odpoledním větru (Clay by si je uměl představit jako kreslené postavičky ze sobotních novin, třeba Rozčepejřený holky).

„Maddy?“ promluvila žena v manažerském obleku skoro přesně ve stejnou chvíli. Její pudl právě zamyšleně seděl na konci vodítka (vodítko bylo červené a ozdobené flitry) a pozoroval ruch na Boylton Street. Přes ulici, u hotelu Four Seasons, vrátný v hnědé uniformě – snad vždycky jsou hnědé nebo modré – mával nejspíš na taxík. Kolem velebně projel obojživelný vůz zvaný kachňák, napěchovaný turisty. Na suché zemi se tyčil příliš do výšky a vypadal tu nepatřičně a řidič hulákal do megafonu cosi o historii. Dvě dívky poslouchající mátově zbarvený telefon se na sebe podívaly a usmály se čemusi, co zaslechly, ale stále se nehihňaly.

„Maddy? Slyšíš mě? Slyšíš…“

Žena v manažerském kostýmu zvedla ruku s vodítkem a zastrčila si do druhého ucha prst s dlouhým nehtem. Clay sebou škubl, bál se o její ušní bubínek. Představoval si, jak by ji nakreslil: pes na vodítku, kostýmek, módně krátký účes… a po prstu v uchu stékající čůrek krve. Z rámečku by už mizel výletní vůz a v pozadí by byl vrátný, protože podrobnosti dodávají kresbě věrohodnosti. Takovou věc prostě člověk ví.

„Maddy, ztrácím tě! Chtěla jsem ti jenom říct, že jsem se nechala ostříhat v tom novém… ostříhat…? Co…?“

Chlapík v dodávce Mister Softee se shýbl a podal jí zmrzlinový pohár. Z kelímku vykukovalo alpské pohoří s potůčky čokolády a jahodovou šťávou na úbočích. Na tváři s dvoudenním strniskem nebyl znát žádný výraz. Vyzařovalo z něj, že všechno už dávno zažil a viděl, a víc než jednou. Clay o tom nepochyboval. V parku kdosi zakřičel. Clay se znovu ohlédl a řekl si, že to určitě někdo křičel radostí. Ve tři odpoledne, za takového slunného dne se v bostonském parku přece jiný křik ozývat nemůže. Je to tak?

Žena řekla Maddy cosi nesrozumitelného a zkušeným pohybem zápěstí mobil zacvakla. Spustila přístroj zpátky do kabelky a pak zůstala stát, jako by zapomněla, co dělala a možná i kde je.

„Bude to čtyři padesát,“ řekl prodavač Mister Softee a stále trpělivě držel zmrzlinový pohár. Clay měl právě čas si pomyslet, jak je v tom městě všechno příšerně drahé. Možná si to žena v manažerském kostýmku také pomyslela – aspoň se to Clay zprvu domníval –, neboť se stále nehýbala a jen se dívala na kelímek s hromadou zmrzliny a sladkou polevou, jako by něco takového viděla v životě poprvé.

Potom se z parku ozval další výkřik, tentokrát ne lidský, ale jakési překvapené vyjeknutí a bolestné zaječení. Clay se otočil a uviděl toho psa, který tu pobíhal s házecím talířkem v tlamě. Byl to poměrně velký hnědý pes, možná labrador, Clay se ve psech nevyznal, a když nějakého potřeboval nakreslit, vzal si obrázkovou knížku jako vzor. Vedle psa klečel muž v obleku, držel ho hákem kolem krku a vypadal – Mě snad šálí zrak, to není možné, pomyslel si Clay –, že se mu snaží ukousnout ucho. Potom pes zavyl znovu a snažil se vysmeknout. Muž v obleku ho však držel pevně a… ano, z úst mu viselo psí ucho, a zatímco Clay civěl dál, muž mu ucho utrhl. Tentokrát pes vyrazil skoro lidský výkřik a kachny, které plavaly na nedalekém rybníku, s polekaným kácháním vzlétly.

„Dor!“ vykřikl kdosi za Clayem. Znělo to jako dor. Možná to mělo být dopr nebo pozor, ale pozdější zkušenost svědčila pro dor: nebylo to žádné slovo, jenom neartikulovaný zvuk vyjadřující agresivitu.

Otočil se znovu ke zmrzlináři právě včas, aby uviděl, jak se žena v manažerském kostýmku vrhla do servírovacího okénka a pokusila se prodavače Mister Softee chytit. Podařilo se jí chňapnout po volných záhybech vpředu na bílé tunice, ale jemu stačilo jen polekaně couvnout a uvolnil se. Její vysoké podpatky nakrátko opustily chodník a Clay zaslechl zvuk trhané látky a cinkání knoflíků z jejího saka, které nejprve projelo okénkem dovnitř a pak zase zpátky. Pohár se překlopil a zmizel z dohledu. Clay zahlédl na levém zápěstí a předloktí ženy v kostýmku šmouhu od zmrzliny a polevy a pak jí vysoké podpatky cvakly znovu o chodník. Zapotácela se, poklesla v kolenou. Její nepřístupný výraz dobře vychované ženy na veřejnosti – takovou neutrální masku si podle Claye nasazovali na ulici všichni – nahradil křečovitý škleb, který jí proměnil oči ve škvírky a vycenil zuby. Horní ret se úplně odhrnul, takže odhalil jemné růžové lemování, intimní jako u vulvy. Její pudl utekl ulicí pryč a táhl za sebou červené vodítko s očkem na konci. Kolem projela černá limuzína a přejela pudla dřív, než stačil ulici přeběhnout. V jedné chvíli načechraná koule, vzápětí hromádka střev.

Ten chudáček štěkal v psím nebi dřív, než mu došlo, že je mrtvý, pomyslel si Clay. V jistém klinickém ohledu chápal, že je v šoku, ale to neměnilo nic na nesmírném úžasu, který prožíval. Stál tam se svým portfoliem v jedné ruce a hnědým nákupním sáčkem v druhé a s ústy dokořán.

Kdesi – vypadalo to jako za rohem na Newbury Street – cosi vybuchlo.

Ty dvě dívky se sluchátky iPodů měly úplně stejný účes, ale ta s mátově zbarveným telefonem byla blond a její kamarádka bruneta. Světlá Střapatice a Tmavá Střapatice. Světlá Střapatice teď upustila telefon na chodník, kde se rozbil, a chytila ženu v manažerském kostýmku kolem pasu. Clay se domníval (aspoň v míře, v jaké byl v těch okamžicích schopen něco předpokládat), že chce ženě zabránit, aby se znovu vrhla na zmrzlináře nebo aby se rozběhla na ulici za psem. Dokonce mu hlavou stačila proletět pochvala dívčiny duchapřítomnosti. Její kamarádka Tmavá Střapatice už od toho představení couvala, drobné bílé pěsti svírala mezi prsy a třeštila oči.

Clay upustil věci z rukou, žuchly mu každá po jednom boku na zem, a chystal se Světlé Střapatici pomoct. Na druhé straně ulice – zahlédl to jenom periferním viděním – dostalo jakési auto smyk a projelo chodníkem před Four Seasons, takže vrátný musel uskočit z cesty. Z hotelového zádveří se ozýval křik. A než Clay mohl pomoct Světlé Střapatici s ženou v manažerském kostýmu, dívka vyrazila svou pěknou hlavičkou vpřed jako had, vycenila nepochybně silné mladé zuby a zakousla se manažerce do krku. Vytryskl mohutný proud krve. Střapatice do proudu strčila hlavu, jako by se v něm omývala, možná se z něj dokonce napila (Clay si tím byl skoro jist), a pak zatřásla ženou v kostýmu jako panenkou. Žena byla vyšší a určitě vážila o dobrých patnáct kilo víc, ale dívka s ní zatřásla tak prudce, že hlava ženy se zakomíhala sem a tam a proud vytryskl s obnovenou silou. Dívka současně zvrátila zakrvácený obličej k jasně modrému říjnovému nebi a vítězně zavyla.

Zešílela, pomyslel si Clay. Totálně zešílela.

Tmavá Střapatice zaječela: „Kdo jsi? Co se to děje?“

Když Světlá Střapatice zaslechla kamarádčin hlas, prudce otočila zkrvavenou hlavu. Krev jí kapala z krátkých zašpičatělých štětin v ofině. Z očních důlků plných krve svítily oči jako bílé lampy.

Tmavá Střapatice se vytřeštěně podívala na Claye. „Kdo jste?“ opakovala… a dodala: „A kdo jsem já?“

Světlá Střapatice upustila ženu v kostýmku a ta se zhroutila na chodník s rozsápanou krční tepnou, z níž stále tryskala krev, a pak se dívka vrhla na kamarádku, se kterou se ještě před chvílí přátelsky dělila o telefon.

Clay nepřemýšlel. Kdyby myslel, Tmavá Střapatice by mohla mít v krku stejnou díru jako žena v kostýmku. Ani se nedíval. Jednoduše hmátl dolů napravo, popadl okraj nákupní tašky s malým pokladem a rozmáchl se s ní po zátylku Světlé Střapatice, zrovna když se sápala po své bývalé kamarádce s napřaženýma rukama, které se proti modrému nebi rýsovaly jako pařáty. Jestli se netrefí…

Trefil se a nebylo to žádné pohlazení. Skleněné těžítko v tašce naplno zasáhlo zátylek Světlé Střapatice, jen to tlumeně zadunělo. Světlé Střapatici poklesly ruce, jedna od krve, druhá dosud čistá, a svalila se na chodník k nohám své přítelkyně jako pytel brambor.

„Co to sakra mělo bejt?“ zaječel zmrzlinář. Měl neuvěřitelně pronikavý hlas. Možná že z něj toho vysokého tenora udělal šok.

„Nemám tušení,“ supěl Clay. Srdce mu bušilo jako zvon. „Rychle mi pomozte. Tahle vykrvácí.“

Zezadu, na Newbury Street, k nim dolehlo duté křachnutí, nepochybně provázející srážku aut, a po nich křik. Po tom křiku následoval další výbuch, tentokrát hlasitější, až se všechno otřáslo. Za zmrzlinářskou dodávkou se další auto smýklo přes tři pruhy Boylston Street přímo na dvoranu Four Seasons, kde skosilo několik chodců, a pak se vberanilo do kufru auta před sebou, které už trčelo vmáčknuté předkem do otáčecích dveří. Ten druhý náraz posunul první auto do otáčecích dveří dál a zkřivil je. Clay neviděl, jestli v nich někdo neuvízl – z rozbitého chladiče prvního vozu stoupala mračna páry –, ale bolestivé skřeky ze stínů nevěstily nic dobrého. Vůbec nic.

Zmrzlinář, který neměl pořádný výhled, se vykláněl z okénka a civěl na Claye. „Co se to tam děje?“

„Netuším. Pár bouraček. Zranění lidé. Toho si nevšímejte. Pomozte mi, člověče.“ Klekl si vedle ženy v kostýmku ležící v krvi a střepech z mobilu Světlé Střapatice. Žena sebou už škubala jenom slabě.

„Na Newbury se kouří,“ poznamenal zmrzlinář a stále se neměl k tomu, aby opustil relativní bezpečí své dodávky. „Něco tam vybuchlo. A pořádnýho. Možná jsou tu teroristi.“

Jakmile to slovo vypustil z úst, měl Clay jistotu, že je to pravda. „Pomozte mi.“

„Kdo jsem?“ zaječela najednou Tmavá Střapatice.

Clay na ni úplně zapomněl. Když vzhlédl, děvče se právě hranou dlaně bušilo do hlavy, pak se třikrát rychle otočilo dokola a stálo při tom skoro na špičkách tenisek. Ten pohled v něm vyvolal vzpomínku na jakousi báseň, kterou četl na vysoké v literárním semináři – Tkej kolem něj trojí kruh. Coleridge, ne? Zapotácela se, pak se rychle rozběhla po chodníku a vrazila přímo do kandelábru. Vůbec se mu nepokusila vyhnout ani nevztáhla ruce. Vrazila do něj tváří, odrazila se, zapotácela se, pak do něj vrazila znovu.

„Nech toho!“ zařval Clay. Vyskočil na nohy a chtěl se k ní rozběhnout, ale uklouzl na krvi ženy v kostýmku, téměř upadl, ale získal rovnováhu, vzápětí zakopl o Světlou Střapatici a znovu téměř upadl.

Tmavá Střapatice se po něm ohlédla. Měla zlomený nos a dolní část obličeje jí zalévala krev. Čelo jí kolmo přetínala úzká boule, bobtnající jako bouřkové mračno za letního dne. Jedno oko v důlku jí šlo šejdrem. Otevřela ústa, takže se objevily trosky kdysi zřejmě velmi drahé stomatologické práce, a zasmála se na něj. Nikdy na to nezapomněl.

Pak se znovu s jekotem rozběhla po chodníku.

Za ním nastartoval motor a z amplionu se ozvala známá zvonkohra s melodií Sezamové ulice. Clay se otočil a uviděl, že zmrzlinářova dodávka rychle odráží od chodníku, a ve stejné chvíli se v posledním patře hotelu naproti v zářivé spršce střepů roztříštilo okno. Říjnovým vzduchem prolétlo tělo. Dopadlo na chodník, kde se v podstatě rozletělo na kusy. Ode dveří se ozvaly další výkřiky. Výkřiky hrůzy, výkřiky bolesti.

„Ne!“ zaječel Clay a doběhl zmrzlinářovu dodávku. „Ne, vraťte se a pomozte mi! Potřebuju tu někoho na pomoc, ty hajzle!“

Zmrzlinář neráčil odpovědět, možná v té hlasité muzice nic neslyšel. Clay si slova té písničky pamatoval z dob, kdy ještě neměl důvod si myslet, že by jeho manželství nemělo trvat věčně. V těch dobách se Johnny díval na Sezamovou ulici každý den, seděl na své maličké modré židličce a v ručkách svíral hrníček s čajem. Písnička byla o slunném dni, kdy na nebi není ani mráčku.

Z parku vyběhl muž v obleku, nepříčetně řval z plných plic, šosy za ním vlály. Clay ho poznal podle bradky ze psích chlupů. Muž vyběhl na Boylston Street. Auta se kolem něho smýkala, vyhýbala se mu v poslední chvíli. Přeběhl na druhou stranu, nepřestával řvát a mávat rukama nad hlavou. Zmizel ve stínu pod baldachýnem u dveří hotelu Four Seasons a ztratil se z dohledu, ale musel tam okamžitě způsobit něco příšerného, protože se tam rozlehla další vlna křiku.

Clay přestal honit zmrzlináře Mister Softee a zůstal stát s jednou nohou na chodníku a druhou vraženou ve strouze a díval se, jak auto prudce zahýbá do středového pruhu Boylston Street a nepřestává vyhrávat. Už se chtěl otočit k dívce ležící v bezvědomí a umírající ženě, když se objevil další kachňák, a tenhle se nijak poklidně nenadnášel, ale burácel plnou rychlostí a bláznivě se houpal z levoboku na pravobok. Někteří pasažéři létali jako kuželky a naříkali – prosili –, aby řidič zastavil. Ostatní se prostě drželi jako klíšťata kovových vzpěr na otevřených bocích toho nemotorného vehiklu, který se prodíral Boylston Street proti proudu aut.

Muž v tričku chytil řidiče zezadu a Clay uslyšel z primitivního zesilovače kachňáku další neartikulovaný výkřik, protože řidič odhodil chlapíka mocným trhem vzad. Tentokrát nezaznělo žádné „Dor!“, ale něco mnohem hrdelnějšího, znělo to jako „Gluh!“, Potom řidič kachňáku zahlédl zmrzlinářovu dodávku – Clay si tím byl jist –, změnil kurz a zamířil přímo na ni.

„Ááá, panebože, to ne!“ vykřikla žena sedící na předním sedadle turistického vozidla, které se blížilo k vyhrávající dodávce Mister Softee pětkrát menší než kachňák, a Clay si jasně vybavil, jak v televizi sledoval vítězný průvod v roce, kdy Red Sox vyhráli Světovou sérii. Tým jel v pomalu se pohybujícím průvodu přesně v těchto kachňácích, mával třeštícím davům a přitom studeně podzimně mrholilo.

„Proboha, ne!“ zakřičela žena znovu a jakýsi muž vedle Claye pronesl téměř mírně: „Ježíši Kriste.“

Kachňák vrazil do zmrzlináře naplno zboku a převrátil ho jako hračku. Dodávka dopadla na bok, z reproduktorů se jí stále hrnula cinkavá melodie ze Sezamové ulice a přitom klouzala k parku a zvedala závoje jisker způsobených třením. Dvě ženy, které všechno sledovaly, se rozprchly, držely se přitom za ruce, a stihly to jen tak tak. Zmrzlinářova dodávka narazila na obrubník, nakrátko se vznesla do vzduchu, pak vrazila do tepaného železného plotu lemujícího park a znehybněla. Hudba ještě dvakrát škytla a ztichla.

Šílenec za volantem kachňáku zatím ztratil i zbytky kontroly, které snad nad vozem měl. Opsal zatáčku napříč Boylston Street i s nákladem vyděšených ječících pasažérů zavěšených na postranicích, vyjel na chodník asi padesát metrů od místa, kde naposledy zacinkal Mister Softee, a vrazil do nízké cihlové zdi pod výkladní skříní nóbl obchodu s nábytkem zvaným Světla velkoměsta. Křachlo to, když se výkladní skříň rozletěla na kusy. Široký zadek kachňáku (byl na něm růžový nápis Přístavní milenka) vylétl snad metr a půl do vzduchu. Pohybová energie chtěla tu rozkolébanou věc převrátit vzhůru nohama, ale hmotnost to nedovolila. Vozidlo dopadlo zpátky na chodník s předkem zastrčeným mezi rozházené pohovky a drahé polstrované židle, ale nejdřív nejméně tucet lidí vyletělo z kachňáku dopředu kamsi mimo dohled.

Uvnitř obchodu s nábytkem se rozhoukal alarm.

„Ježíši Kriste,“ opakoval ten mírný hlas u Clayova pravého lokte. Clay se otočil a uviděl malého muže s řídnoucími tmavými vlasy, drobným tmavým knírkem a s brýlemi ve zlatých obroučkách. „Co se to děje?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Clay. Těžko se mu mluvilo. Hodně těžko. Zjistil, že musí slova ze sebe přímo mačkat. Nejspíš za to mohl šok. Po druhé straně ulice prchali lidé, někteří z hotelu Four Seasons, jiní z rozbitého kachňáku. Díval se, jak se jeden uprchlík z kachňáku srazil s prchajícím z Four Seasons a oba se zhroutili na chodník. Chvíli uvažoval o tom, že možná sám zešílel a je zavřený někde v blázinci a to všechno jsou halucinace. Sedí na Jalovcovém vrchu v Augustě a čeká na injekci thorazinu. „Ten zmrzlinář říkal, že to jsou možná teroristi.“

„Nevidím žádné lidi se zbraněmi,“ namítl malý muž s knírem. „Ani muže s bombami připoutanými na zádech.“

Neviděl je ani Clay, ale zahlédl na chodníku svou tašku malé poklady a portfolio, a všiml si, že krev z roztrhaného hrdla ženy v kostýmku – Kriste pane, pomyslel si, tolik krve – dotekla skoro k portfoliu. Uvnitř byl skoro tucet jeho kreseb Temného poutníka a právě těch kreseb se jeho myšlenky chytily. Rychlou chůzí zamířil zpátky a malý muž s ním držel krok. Když v hotelu spustil druhý alarm (možná proti lupičům) a přidal se svým chraptivým hýkáním k řinčivému poplachu v obchodu Světla velkoměsta, mužík nadskočil.

„To ten hotel,“ uklidňoval ho Clay.

„Já vím, já jenom že… ach, panebože.“ Uviděl ženu v kostýmku ležet v jezeře té magické tekutiny, která poháněla všechny její písty a stroje – kdy? Před čtyřmi minutami? Nebo jen dvěma?

„Je mrtvá,“ oznámil mu Clay. „Aspoň jsem o tom přesvědčený. Ta holka…“ Ukázal na Světlou Střapatici. „Udělala to ona. Zubama.“

„Žertujete.“

„To bych moc rád.“

Odněkud z Boylston Street se ozval další výbuch. Oba muži se přikrčili. Clay si uvědomil, že už cítí kouř. Zvedl svou kabelu s malými poklady a portfolio a obojí odsunul z dosahu rozlévající se krve. „To je moje,“ sdělil mu a uvažoval, proč má potřebu něco takového vysvětlovat.

Maličký chlapík, který měl na sobě tvídový oblek – jako ze škatulky, pomyslel si Clay – stále celý zhrozený zíral na tělo ženy, která se tu zastavila na pohár a přišla nejdřív o psa a potom o život. Za nimi se po chodníku prohnali tři mladíci, chechtali se a vyřvávali. Dva měli čapky Red Sox otočené kšiltem dozadu. Jeden si tiskl k hrudi jakousi krabici. Měla na boku modrý nápis panasonic. Právě kluk s krabicí šlápl pravou teniskou do krve ženy v kostýmku, takže pak za sebou nechával vybledající jednonohou stopu, když se svými kamarády utíkal k východnímu konci parku a potom k Čínské čtvrti.

3

Clay padl na koleno a rukou, v níž nesvíral portfolio (bál se o ně ještě víc, když uviděl utíkajícího kluka s krabicí panasonic), chytil Světlou Střapatici za zápěstí. Okamžitě nahmatal puls. Byl pomalý, ale silný a pravidelný. Velmi se mu ulevilo. Bez ohledu na to, co provedla, byla ještě dítě. Nerad by žil s tím, že ji umlátil těžítkem, které nesl jako dárek pro manželku.

„Pozor, pozor!“ skoro zazpíval malý chlapík s knírem. Clay neměl čas dávat pozor. Naštěstí nebezpečí nehrozilo bezprostředně. Vozidlo – velký off-road, nad jakým OPEC jásá – sjelo asi dvacet metrů od místa, kde klečel, z Boylston Street přímo do parku, probořilo tepaný plot a skončilo po nárazník hluboko v rybníku.

U auta se otevřely dveře a ven se vypotácel jakýsi mladík, který cosi ječivě drmolil k nebesům. Padl na kolena do vody, oběma rukama si trochu nabral do úst (Claye maně napadlo, kolik toho kachny za celé ty roky do rybníka nadělaly), pak se namáhavě vztyčil a přebrodil na druhou stranu. Zmizel v lesíku, ale nepřestával mávat rukama a nesmyslně hulákat.

„Potřebujeme sehnat pomoc pro tu holku,“ obrátil se Clay na muže s knírem. „Je v bezvědomí, ale rozhodně není mrtvá.“

„My se hlavně potřebujeme dostat z ulice pryč, než nás někdo přejede,“ namítl muž s knírem, a jakoby na důkaz jeho slov se nedaleko od havarovaného kachňáku srazil taxík s dlouhou limuzínou. Limuzínu náraz jen stočil, ale taxi dopadlo hůř. Clay, dosud klečící na chodníku, viděl, že taxikář vyletěl rozbitým čelním oknem a přistál na ulici, kde se držel za zakrvácenou paži a křičel.

Muž s knírem měl samozřejmě pravdu. Zbytek rozumu, který posbíral Clay – skrz mlhu z šoku, která mu zahalovala myšlení, ho našel jen málo –, radil, že nejrozumnější by bylo sakra rychle vypadnout z Boylston Street a někde se schovat. Pokud tohle měli na svědomí teroristé, pak se to žádnému útoku, o jakém kdy slyšel nebo četl, nepodobalo. Měl by – měli by – někam zalézt a držet se stranou, dokud se situace nevyjasní. To bude zřejmě znamenat najít fungující televizi. Ale nechtělo se mu nechávat tu dívku ležet v bezvědomí na ulici, která se najednou proměnila v blázinec. Všechny instinkty jeho v podstatě laskavého – a rozhodně civilizovaného – srdce křičely, že to nesmí.

„Běžte sám,“ pobídl malého chlapíka s knírem. Řekl to nesmírně neochotně. Vůbec toho pána neznal, ale aspoň že nedrmolil nesmysly a nemáchal rukama k nebesům. Ani se nevrhal s vyceněnými zuby Clayovi po krku. „Schovejte se někde v domě. Já zatím…“ Nevěděl, co říct.

„Vy zatím co?“ zeptal se muž s knírkem, pak nahrbil ramena a přikrčil se, protože zase cosi vybuchlo. Tentokrát se rána ozvala přímo za hotelem, začal odtamtud stoupat černý dým a roztahoval se po modrém nebi, dokud se nedostal dost vysoko, aby ho rozfoukal vítr.

„Zavolám policajty,“ rozsvítilo se náhle Clayovi. „Měla přece mobil.“ Píchl palcem k ženě v kostýmku, která už ležela mrtvá v kaluži vlastní krve. „Zrovna telefonovala, než… Však víte, než se stala ta hrůza…“

Nedomluvil a v duchu si přehrával, co přesně se stalo předtím, než se to peklo rozpoutalo. Přistihl se, že přeletuje očima z mrtvé ženy na dívku v bezvědomí a pak na střepy mobilního telefonu mátové barvy, který bezvědomé dívce patřil.

Vzduchem kvílely dvě různé sirény. Clay se domníval, že jedna tónina patří policejním autům, druhá hasičům. Když člověk žije ve městě, nejspíš rozdíl pozná, ale on ne, on bydlel v Kent Pondu ve státě Maine, a litoval z celého srdce, že tam právě teď není.

Těsně předtím, než se ta hrůza rozpoutala, zavolala žena v kostýmku své kamarádce Maddy a pověděla jí, že zrovna byla u kadeřnice, a Světlá Střapatice naopak vzala hovor od kamarádky. Tmavá Střapatice druhému hovoru naslouchala. Potom se všechny tři zbláznily.

Snad si nemyslíš…

Za nimi, na východní straně ulice, se ozvala dosud největší rána: děsivé práskání jako z brokovnice. Clay vyskočil. Podívali se s mužíkem v tvídovém obleku zdivočele na sebe, pak směrem k místní Čínské čtvrti a North Endu. Neviděli, co tam vybuchlo, ale nad budovami na obzoru se objevil mnohem větší a černější mrak kouře.

Když se na něj dívali, před hotelem Four Seasons na druhé straně ulice zastavil vůz bostonské policie a hasičský vůz s žebříkem. Clay se po nich podíval právě včas, aby zahlédl, že z nejvyššího patra hotelu letí druhý skokan a po něm další pár ze střechy. Clayovi se zdálo, jako by se ti dva ze střechy v pádu rvali.

„Šmarjájosef, NE!“ zakřičela jakási žena přeskakujícím hlasem. „Už ne, už NE, NE!“

Na zadní kapotu policejního auta dopadl první sebevrah z trojice, potřísnil kufr vlasy a červenými cákanci a rozbil zadní okno. Ostatní dva dopadli na hasičský vůz a hasiči v jasně žlutých kabátech se rozprchli jako hejno kanárů.

„Ne!“ křičela žena. „Už NE! Už NE! Panebože, už NE!“

Ale z pátého nebo šestého poschodí už padala další žena, obracela se jako šílená akrobatka a dopadla na policistu, který hleděl vzhůru, a určitě ho zabila, stejně jako zabila sebe.

Od severu se ozvala další burácivá exploze – zvuk ďábelské střelby z brokovnice někde v pekle – a znovu se Clay podíval na drobného muže, který k němu úzkostně obracel obličej. K nebi začal stoupat nový dým, a i když pořádně foukalo, modrá obloha v tom směru téměř zmizela.

„Znovu používají letadla,“ vydechl mužík. „Ti hnusní parchanti zase používají letadla.“

Jako na potvrzení jeho myšlenky k nim ze severovýchodní části města dolehlo třetí mohutné zadunění.

„Ale… tam je Logan.“ Clay znovu mohl stěží mluvit a ještě hůř se mu přemýšlelo. V hlavě měl v podstatě jenom jakýsi nedopečený vtip: Znáš ten o [doplňte své oblíbené etnikum] teroristech, kteří se rozhodli srazit Ameriku na kolena tím, že vyhodí letiště do vzduchu?

„A co?“ zeptal se mužík skoro výbojně.

„Tak proč ne třeba budovu Hancock? Nebo Pru?“

Mužíkovi sklesla ramena. „Nevím. Já jenom vím, že chci vypadnout z téhle ulice.“

Na zdůraznění jeho slov kolem nich tryskem proběhlo půl tuctu mladých lidí. Boston byl plný mladých lidí, jak si Clay povšiml – byla tu spousta vysokých škol. Tady ta šestice, tři muži a tři ženy, neutíkala rabovat a rozhodně se nikdo nechechtal. Jeden mladík v běhu vytáhl mobil a přiložil si ho k uchu.

Clay pohlédl přes ulici a uviděl, že za prvním policejním vozem zastavil druhý. Takže nakonec nebude muset mobil ženy v kostýmku použít (což mu vyhovovalo, jelikož došel k závěru, že telefonovat nechce). Mohl prostě přejít ulici a promluvit s nimi… až na to, že se momentálně asi Boylston Street přejít neodváží. I kdyby to udělal, obtěžovali by se sem jít, aby se podívali na jednu holku v bezvědomí, když tamhle mají bůhví kolik obětí? A zatímco se díval, hasiči se začali usazovat na palubu svého žebříkového vozidla. Vypadali, že se chystají jinam. Nejspíš na letiště Logan nebo…

„Ach, panebože, podívejte se na tamtoho,“ hlesl mužík s knírkem potichu a napjatě. Hleděl západním směrem po Boylston Street k centru, odkud Clay před chvílí přicházel, a tehdy ještě bylo jeho nejbližším životním cílem zastihnout Sharon na telefonu. Už měl i připraveno, jak začne: Dobré zprávy, zlato – ať už je to mezi námi, jak chce, děti vždycky budou mít na boty. V duchu mu to znělo vesele a zábavně – jako za starých časů.

Ale na tomhle nic zábavného nebylo. Blížil se k nim – neutíkal, ale kráčel dlouhými kroky na plochých nohou – jakýsi padesátník, v oblekových kalhotách a s košilí a kravatou na cucky. Kalhoty měl šedé. Nedalo se poznat, jakou barvu mívala košile a kravata, protože obě byly na cáry a celé od krve. V pravé ruce muž držel cosi jako řeznický nůž s osmnáctipalcovou čepelí. Clay měl pocit, že ten nůž už někdy viděl, nejspíš ve výkladní skříni obchodu Kuchyň s duší cestou z jednání v hotelu Copley Square. V lichotivém světle skrytých reflektorků ve výkladu svítila řada nožů (ŠVÉDSKÁ OCEL! stálo na rytém štítku před noži), ale tato čepel už měla za sebou pořádný – i když neúctyhodný – kus práce a zmatněla krví.

Muž v rozcupované košili se v chůzi oháněl nožem, a jak k nim mířil dlouhými kroky plochých nohou, čepel opisovala ve vzduchu krátké oblouky. Pohyby změnil jen jednou, když se nožem ohnal proti sobě. V roztrhané košili se objevila nová trhlina a v ní čerstvý čůrek krve. Zbytky kravaty vlály ve větru. A jak se k nim blížil, burácel na ně jako venkovský kazatel ve chvíli božského osvícení.

„Ejlá!“ křičel. „Ééélá-ejlá-a-babbalá naz! A-babbalá proč? A-bunnalú ticho? Kazzalá! Kazzalá-KEN! Faj! HANBA-faj!“ A v tu chvíli se ohnal nožem k pravému boku a ještě dál a Clay, který měl mimořádně vyvinutý vizuální smysl, okamžitě viděl útočný rozmach, který bude následovat. Rána dopade do břicha a muž ani nezmírní svůj šílený odhodlaný ploskonohý pochod říjnovým odpolednem.

„Pozor!“ zaječel chlapík s knírem, ale přitom sám pozor nedával, ten chlapík s knírem, první normální osoba, se kterou Clay Riddell promluvil od chvíle, kdy se spustilo tohle šílenství – který Claye vlastně oslovil, což za daných okolností vyžadovalo jistou odvahu –, protože strnul na místě a jen třeštil oči za čočkami brýlí se zlatými obroučkami. A vrhal se ten šílenec na něho, protože z obou mužů byl ten s knírkem menší a vypadal jako lehčí kořist? Jestli ano, tak pan Blábolil možná nebyl úplně šílený a najednou se Clay rozzuřil, stejně jako se vyděsil, rozzuřil se, jako by se díval skrz školní plot a viděl, že se nějaký rváč chystá zmlátit menšího, mladšího spolužáka.

„POZOR!“ skoro zakvílel mužík a stále se nehýbal a smrt se k němu hnala, smrt vypuštěná z obchodu Kuchyň s duší, kde nepochybně přijímali platební karty Diner’s Club a Visa a rovněž Váš osobní šek, pokud je přiložena bankovní karta.

Clay nepřemýšlel. Prostě znovu popadl své portfolio za dvojitá ucha a strčil je mezi blížící se nůž a svého nového známého v tvídovém obleku. Čepel prošla skrz s dutým trhnutím, ale špička se zastavila deset centimetrů před mužíkovým břichem. Mužík se konečně vzpamatoval, uskočil směrem k parku a zplna hrdla zakřičel o pomoc.

Muž v roztrhané košili a kravatě – už začínal být trochu macatý ve tváři a tloustla mu šíje, jako by se jeho osobní rovnice mezi dobrým jídlem a pořádným cvičením před dvěma lety vychýlila z rovnováhy – najednou přestal se svým nesmyslným žvaněním. Na tváři se mu objevil výraz hloupého zmatku, téměř překvapení a úžasu.

Clay cítil pochmurný vztek. Ta čepel projela všemi jeho obrazy Temného poutníka (pro něho to vždycky byly obrazy, nikdy kresby nebo ilustrace) a vnímal to, jako by dostal zásah do zvláštní komory v srdci. Bylo to hloupé, protože od všeho měl reprodukce, včetně čtyř barevných upoutávek, ale to na jeho pocitech nic neměnilo. Ten šílenec propíchl Kouzelníka Johna (samozřejmě ho pojmenoval po synovi), Čaroděje Flaka, Franka a Kluky z oddílu, Ospalého Gena, Jedovatou Sally, Lilii Astoletu, Modrou čarodějnici a samozřejmě Raye Damona, Temného poutníka osobně. Fantastické bytosti žijící v jeskyni jeho fantazie a připravené osvobodit ho z otročiny učitele výtvarné výchovy na desítce venkovských škol v Maine, který najezdí tisíce mil za měsíc a prakticky žije v autě.

Přísahal by, že je slyšel zaúpět, když je nevinně spící propíchla švédská ocelová čepel.

Rozzuřil se a bez ohledu na nůž (aspoň v té chvíli) odrazil muže v roztrhané košili prudce zpět, portfolio mu bylo štítem, a rozzuřil se ještě víc, protože se desky kolem čepele prohnuly do širokého véčka.

„Blet!“ zahulákal šílenec a pokusil se čepel vyprostit. Ale uvízla příliš pevně. „Blet ky-jam-doe-ram kazzalá a-babbalá!“

„Já ti zbabaluluju ten tvůj kazzalá, hajzle!“ zařval Clay a podrazil levou nohou couvajícímu šílenci nohy. Později ho napadlo, že tělo umí bojovat, když musí. Je to tajemství, které si tělo nechává pro sebe, stejně jako má svoje tajemství, jak utíkat nebo přeskočit potok nebo odrazit nějakého hajzla nebo – velmi pravděpodobně – umřít, když už není jiná možnost. Že když je vystaveno nezvyklému stresu, prostě převezme vládu a provádí, co je potřeba, a mozek vyklidí prostor, protože se na nic nevzmůže, ještě tak si pískat a poklepávat nohou a koukat do nebe. Nebo dumat nad zvukem, jaký vydá nůž propichující porftolio, které vám manželka darovala k osmadvacátým narozeninám.

Šílenec zakopl o Clayovo chodidlo, přesně jak si to Clayovo moudré tělo naplánovalo, a padl po zádech na chodník. Udýchaný Clay stál nad ním, s portfoliem stále v obou rukou jako štítem zprohýbaným bitvou. Pořád v něm trčel nůž, z jedné strany střenka, z druhé čepel.

Šílenec se pokusil vstát. Clayův nový kamarád přiběhl a kopl ho do krku, pořádně. Mužík hlasitě brečel, slzy se mu hrnuly po tvářích a zamlžovaly mu čočky brýlí. Šílenec padl znovu na chodník a z úst mu vylezl jazyk. Vydával dávivé zvuky, které Clayovi připomínaly to předchozí blábolení.

„On se nás pokusil zabít!“ brečel mužík. „On se nás pokusil zabít!“

„Ano, ano,“ přitakal Clay. Uvědomoval si, že ano, ano říkal kdysi dávno úplně stejně Johnnymu, když mu ještě říkal Johnny-Gee a on k nim přiběhl po chodníku s odřenými koleny nebo lokty a kvílel Teče mi KREV!

Muž na chodníku (kterému krev tekla fakt hodně) se opíral o lokty a snažil se znovu vstát. Tentokrát se o něj postaral Clay, podkopl mu loket a znovu ho tak poslal na chodník. To kopání vypadalo jako pouhé nouzové řešení, a ne moc elegantní. Clay popadl střenku nože, ošklíbl se hnusem, protože nahmatal slizkou zatuhlou krev – jako by dlaň natíral studeným sádlem – a zatáhl. Nůž trochu povyjel, pak se buď zarazil, nebo mu sklouzla ruka. Měl pocit, že jeho postavy ve tmě v portfoliu nešťastně mumlají, a sám bolestně zasténal. Nemohl si pomoct. A musel se také ptát, co s tím nožem chce dělat, až ho vyprostí. Zapíchnout toho šílence, aby dal pokoj? Napadlo ho, že v tom vypjatém okamžiku před chvílí by to možná dokázal, ale teď asi ne.

„Co se děje?“ zeptal se mužík roztřeseně. Claye, i když měl vlastních starostí dost, dojala starost, kterou v jeho hlase uslyšel. „Dostal vás? Držel jste ho několik vteřin a pořádně jsem na vás neviděl. Dostal vás? Jste pořezaný?“

„Ne,“ odpověděl Clay. „Nic mi…“

Na severu došlo k další gigantické explozi, skoro jistě z letiště Logan na druhé straně bostonského přístavu. Oba vtáhli hlavu mezi ramena a škubli sebou.

Šílenec využil příležitosti, aby se posadil, a už se hrabal na nohy, ale mužík v tvídovém obleku mu uštědřil neohrabaný, ale účinný kopanec z boku, a zasáhl ho přímo doprostřed roztřepené kravaty, a tím ho srazil zase dolů. Šílenec zařval a chytil mužíka za nohu. Byl by ho povalil a pak možná sevřel do drtivého objetí, kdyby Clay svého nového známého nepopadl za rameno a neodtáhl pryč.

„On mi sebral botu!“ vyjekl mužík. Za nimi se srazila další dvě auta. Znovu křik, znovu alarmy. Autoalarmy, požární hlásiče, ohlušující zvonění alarmů proti lupičům. V dálce houkaly sirény. „Ten hajzl mi sebral…“

Najednou se objevil policista. Asi z auta naproti přes ulici, pomyslel si Clay, a když si policista klekl na jedno koleno v modré uniformě vedle blábolícího šílence, pocítil k policistovi cosi téměř jako lásku. Že si udělal čas sem zajít! Že si vůbec všiml!

„Měl byste si na něj dát pozor,“ varoval ho mužík nervózně. „Je…“

„Já vím, co mu je,“ odpověděl policista a Clay uviděl, že má v ruce služební automatickou pistoli. Netušil, kdy ji policista stačil při klekání vytáhnout nebo jestli ji tasil už předtím. Claye tolik zaplavovala vděčnost, že tomu nevěnoval pozornost.

Policista se na šílence podíval. Naklonil se k němu blíž. Téměř se zdálo, že se tomu šílenci nabízí. „Hej, kamaráde, jak se vede?“ zamumlal. „Tak co se děje?“

Šílenec se na policistu vrhl a popadl ho za krk. V tom okamžiku mu policista přiložil ústí pistole ke spánku a stiskl spoušť. Prošedivělými vlasy na protější straně šílencovy hlavy vylétla mohutná sprška krve a muž padl zpátky na chodník a rozhodil melodramaticky paže: Podívej, mami, jsem mrtvý.

Clay se podíval na mužíka s knírem a mužík s knírem se podíval na něj. Pak oba pohlédli na policistu, který zastrčil zbraň do pouzdra a z kapsy na košili uniformy vytahoval kožené pouzdro. Clay byl rád, když uviděl, že se mu trochu třese ruka. Policisty se teď bál, ale byl by se bál víc, kdyby se mu ruce nechvěly. A to, co se právě stalo, nebylo nijak ojedinělé. Ten výstřel jako by něco provedl s Clayovým sluchem, profoukl mu nějaký obvod nebo co. Teď uslyšel další výstřely, jednotlivá prásknutí členila stupňující se kakofonii jako čárky souvětí.

Policista vytáhl z tenkého koženého pouzdra kartičku – zřejmě navštívenku, pomyslel si Clay – a pak pouzdro vrátil do náprsní kapsy. Podržel kartičku mezi palcem a ukazovákem levé ruky, zatímco pravou znovu sklouzl k pažbě služební pistole. U naleštěných bot se mu na chodníku tvořila kaluž krve z šílencovy rozbité hlavy. Poblíž ležela žena v kostýmku také v krvavé kaluži, která se už začínala srážet a získávala temnější odstín rudé.

„Jak se jmenujete, pane?“ zeptal se policista Claye.

„Clayton Riddell.“

„Můžete mi říct, kdo je prezidentem?“

Clay mu to řekl.

„Pane, můžete mi říct, jaké máme datum?“

„Je prvního října. Víte, co se…“

Policista se podíval na mužíka s knírem. „Jak se jmenujete vy?“

„Jsem Thomas McCourt, Salem Street 140, Malden. Já jsem…“

„Znáte jméno muže, který kandidoval proti prezidentovi v minulých volbách?“

Tom McCourt to jméno uvedl.

„Koho si vzal Brad Pitt?“

McCourt rozhodil ruce. „Jak mám tohle vědět? Nejspíš nějakou filmovou hvězdu.“

„Fajn.“ Policista podal Clayovi kartičku, kterou držel v prstech. „Jsem policista Ulrich Ashland. To je moje vizitka. Možná vás předvolají, abyste svědčili o tom, co se tu stalo, pánové. Takže vy jste potřebovali pomoc, já ji nabídl, byl jsem napaden, reagoval jsem.“

„Vy jste ho chtěl zabít,“ namítl Clay.

„Ano, pane, snažíme se zbavit trápení co nejvíc těch chudáků,“ souhlasil policista Ashland. „Ale jestli u nějakého soudu nebo při výslechu vypovíte, že jsem řekl něco takového, popřu to. Jenže to musíme dělat. Ti lidé se objevují všude. Někdo jenom spáchá sebevraždu. Ale hodně jich útočí.“ Zaváhal a pak dodal: „Pokud můžeme soudit, tak všichni kromě sebevrahů útočí.“ Jako by na potvrzení jeho slov se z druhé strany ulice ozval další výstřel, následovala pauza a pak rychle po sobě další tři výstřely ze stinného zádveří hotelu Four Seasons, které se už proměnilo ve změť střepů, rozbitých těl a aut a rozlité krve.

„Připadám si jako v nějaký pitomý Noci oživlých mrtvol.“ Policista Ulrich Ashland zamířil zpátky k Boylston Street s rukou stále na pažbě pistole. „Jenomže tihle lidé nejsou mrtví. Aspoň dokud jim nepomůžeme.“

„Ricku!“ ozval se policista z druhé strany ulice naléhavě. „Ricku, musíme na Logan! Všechny jednotky! Pojď sem!“

Policista Ashland se rozhlédl ulicí, ale nic nejelo. Až na vraky byla Boylston Street momentálně prázdná. Jen z okolních čtvrtí se ozývaly další výbuchy a zvuky bouraček. Pach kouře sílil. Zamířil přes ulici, ale v půlce se otočil. „Někam si zalezte,“ poradil jim. „Schovejte se. Pro jednou jste měli štěstí. Znovu se to nemusí opakovat.“

„Policisto Ashlande,“ zavolal Clay. „Vy u vás nepoužíváte mobily, že ne?“Ashland si ho prohlížel zprostředka Boylston Street – podle Clayova názoru to nebylo zrovna bezpečné místo. Vzpomněl si na poblázněný kachňák. „Ne, pane,“ řekl policista. „My máme v autech vysílačky. A tohle.“ Poplácal vysílačku u opasku na opačném boku než pouzdro s pistolí. Clay, posedlý komiksy od chvíle, kdy se naučil číst, si maně vzpomněl na Batmanův skvělý pracovní opasek.

„Nepoužívejte je,“ křikl Clay. „A vyřiďte to ostatním. Nepoužívejte mobilní telefony.“

„Proč?“

„Protože ony z nich telefonovaly.“ Ukázal na mrtvou ženu a dívku v bezvědomí. „Těsně předtím, než se zbláznily. A vsadím se, o co chcete, že ten chlap s nožem…“

„Ricku!“ zakřičel znovu policista z druhého chodníku. „Dělej, sakra!“

„Schovejte se,“ opakoval policista Ashland a doklusal na chodník, u kterého stál hotel Four Seasons. Clay litoval, že nestačil zopakovat to s těmi mobily, ale celkem vzato byl rád, že policista zmizel z nebezpečné ulice. Nevěřil však, že by někdo v Bostonu vůbec byl mimo nebezpečí, to odpoledne tedy ne.

4

„Co to děláte?“ zeptal se Clay Toma McCourta. „Nesahejte na něj, třeba je to, co já vím, nakažlivé.“

„Já na něj sahat nebudu,“ odsekl Tom, „ale potřebuju svou botu.“

Bota ležící u povolených prstů šílencovy levé ruky se aspoň nenamočila do krve ze střelné rány. Tom opatrně zahákl prsty do paty a přitáhl botu k sobě. Pak se posadil na obrubník Boylston Street – přímo tam, kde nedávno parkoval zmrzlinář Mister Softee, což Clayovi připadalo jako v jiném životě – a nazul si ji. „Roztrhl mi tkaničky,“ stěžoval si. „Ten cvok pitomej mi roztrhl tkaničky.“ A znovu se rozplakal.

„Nějak si poradíte,“ utěšoval ho Clay. Začal vyprošťovat z portfolia řeznický nůž. Úder byl veden s ohromnou silou a Clay musel nožem různě viklat, než ho uvolnil. Noži se ven nechtělo, ale nakonec po mnoha škubnutích a s nepříjemným skřípáním, ze kterého naskakovala husí kůže, povolil. Clay neustále uvažoval, kdo to uvnitř schytal nejhůř. Bylo to hloupé, za takové myšlenky mohl šok, ale nemohl si pomoct. „Nemůžete si je svázat nějak níž?“

„Jo, asi jo…“

Clay už před chvílí slyšel kňučení mechanického komára, které teď zesílilo do drnčení a stále se přibližovalo. Tom se zvedl z obrubníku. Clay se otočil. Malá karavana policejních aut s rozsvícenými majáky odjela od hotelu Four Seasons a teď zastavila před obchodem Světla velkoměsta a nabouraným kachňákem. Policisté se vyklonili z okének, když se jakýsi soukromý letoun – střední velikosti, možná cessna nebo takzvaná Twin Bonanza, Clay se v letadlech moc nevyznal – pomalu snášel nad budovami mezi bostonským přístavem a parkem a rychle klesal k zemi. Letadlo opsalo nad parkem nejistou zatáčku, nižším křídlem skoro škrtlo o korunu jednoho podzimně zbarveného stromu a pak se zasunulo do kaňonu Charles Street, jako by ji pilot považoval za přistávací dráhu. Vzápětí se necelých dvacet stop nad zemí naklonilo vlevo a křídlem zavadilo o fasádu šedé kamenné budovy, možná banky, na rohu Charles a Beacon Street. Dojem, že se letadlo pohybuje tak pomalu, až skoro plachtí, v tom okamžiku pominul. Letadlo se roztočilo kolem zachyceného křídla jako balonek na špagátu namotávajícím se na tyč, vrazilo do cihlové budovy vedle banky a zmizelo v záři rudooranžového ohně. Parkem zaburácela nárazová vlna. Kachny před ní odlétly.

Clay se podíval dolů a uviděl, že drží v ruce řeznický nůž. Vyprostil ho, zatímco s Tomem McCourtem sledovali pád letadla. Otřel si ho o košili nejdřív z jedné a pak z druhé strany a úzkostlivě dával pozor, aby se neřízl (teď se třásly ruce jemu). Potom nůž zastrčil – velmi opatrně – za opasek, až po střenku. Přitom se mu vybavil jeden z jeho raných komiksových pokusů…, přímo juvenilie.

„Pirát Joxer k vašim službám, má krásko,“ zamumlal.

„Cože?“ podivil se Tom. Stál už vedle Claye a hleděl na bouřící peklo, ve které se proměnil letoun za parkem. Z požáru trčel jenom ocas. Na něm Clay přečetl číslo LN6409B. Nad ním byl jakýsi znak, který připomínal logo nějakého sportovního týmu.

Vzápětí zmizel také.

Cítil, jak mu do obličeje začínají jemně dout první vlny žáru.

„Ale nic,“ odbyl mužíka v tvídovém obleku. „Prásknem do koní.“

„He?“

„Vypadneme.“

„Aha. Jasně.“

Clay se vydal po jižní straně parku směrem, kterým původně mířil ve tři hodiny, což bylo již osmnáct minut a celá věčnost k tomu. Tom McCourt ho spěšně dohnal. Byl to opravdu hodně malý člověk. „Povězte,“ ozval se, „mluvíte nesmysly často?“

„Jo,“ řekl Clay. „Stačí se zeptat mé ženy.“

5

„Kam jdeme?“ zeptal se Tom. „Já měl namířeno do podzemky.“ Ukázal na zeleně natřený kiosek asi blok před nimi. Hemžilo se tam klubko lidí. „Teď mám pocit, že chodit dolů není až tak báječný nápad.“

„Já taky,“ souhlasil Clay. „Mám pokoj v hotelu Atlantic Avenue, to je asi pět bloků odtud.“

Tom se rozzářil. „Myslím, že to tam znám. Vlastně znám Louden, ten je hned vedle Atlantiku.“

„Dobře. Tak tam půjdeme. Můžeme se podívat na televizi. A chci zavolat manželce.“

„Pokojovým telefonem.“

„Přesně tak. Já mobil ani nemám.“

„Já ano, ale nechal jsem ho doma. Je rozbitý. Rafael – kocour – mi ho shodil ze stolu. Zrovna dneska jsem si chtěl koupit nový, ale… poslouchejte, pane Riddelle…“

„Říkejte mi Clay.“

„Tak Clayi. Myslíš, že telefon na pokoji bude bezpečný?“

Clay se zastavil. Nad něčím takovým se vůbec nezamyslel. Ale když už nic, aspoň pevné linky by měly být v pořádku? Už se to chystal Tomovi říct, když se od stanice podzemky vpředu ozval řev. Panické výkřiky, jekot a zase to divoké blábolení – teď už ho rozeznával, ten poznávací znak šílenství. Hlouček lidí, kteří se hemžili kolem šedivých kamenných boxů a schodů mířících pod zem, se rozprchl. Několik jich vyběhlo na ulici, dva se přitom drželi pažemi navzájem kolem těla a kradmo se v běhu ohlíželi. Jiní – a těch bylo víc – se rozběhli do parku, každý jiným směrem, což Claye jaksi zklamalo. Kdoví proč měl z těch dvou, co se navzájem podpírali, lepší pocit.

Ale u stanice zůstali dva muži a dvě ženy, co se dosud drželi na nohou. Clay si byl docela jist, že to právě oni se vynořili z podzemí a zahnali ostatní. Clay a Tom se dívali ze vzdálenosti půl bloku, jak se zbývající čtveřice do sebe pustila. Rvačka byla přesně tak hysterická a vražedná, jak už Clay viděl u jiných, ale nedal se v ní rozeznat žádný plán nebo vzorec. Byli to tři proti jednomu nebo dva proti dvěma, ale rozhodně to nebyli kluci proti holkám. Jedna z „holek“ byla žena něco po šedesátce s korpulentním tělem a střízlivým účesem, který Clayovi připomněl několik učitelek před důchodem, jež v životě poznal.

Útočili na sebe nohama a pěstmi, zuby nehty, mručeli a kničeli a kroužili kolem těl snad půl tuctu lidí, které už srazili do bezvědomí nebo zabili. Jeden z mužů zakopl o nataženou nohu a padl na kolena. Mladší z žen se na něj vrhla. Muž na kolenou sebral cosi z chodníku na začátku schodiště – Claye nepřekvapilo, že je to mobilní telefon – a praštil jím ženu z boku do hlavy. Mobil se roztříštil, rozřízl ženě tvář a na rameno jejího lehkého saka vytryskl nový proud krve, ale žena křičela spíš vzteky než bolestí. Popadla klečícího muže za uši jako hrnec, vrazila mu koleno do klína a překotila ho pozadu do schodišťové šachty. Zmizeli z dohledu zaklesnutí do sebe a vřeštící jako mrouskající se kočky.

„Jdeme,“ zamumlal Tom a neobvykle jemně zatahal Claye za košili. „Pojď. Na druhou stranu ulice. Honem.“

Clay se nechal odvést na druhou stranu Boylston Street. Tom McCourt zřejmě dával pozor, kam šlapou, nebo měl štěstí, protože se na druhou stranu dostali v pořádku. Znovu se zastavili před Koloniálním knihkupectvím (Nejlepší z těch starých, nejlepší z těch nových) a dívali se, jak neuvěřitelná vítězka bitvy u stanice podzemky rázuje do parku směrem k hořícímu letounu a krev jí kape z konečků střízlivého účesu na límec. Claye ani trochu nepřekvapilo, že do vítězného konce vydržela dáma, která vypadala jako knihovnice nebo učitelka latiny rok či dva před penzí. Svého času učil s řadou podobných dam a ty, jež se takového věku dožily, se velmi často staly nezničitelnými.

Už se chystal něco z toho říct Tomovi – jemu to připadalo docela vtipné –, ale ozvalo se jenom klokotavé zachroptění. A vidění se mu nějak zamlžilo. Tom McCourt, mužík v tvídovém obleku, nebyl očividně jediný, kdo měl problémy s vodohospodářstvím. Clay si přejel rukou oči, znovu se pokusil něco říct a podařilo se mu jenom zachraptět.

„To je dobrý,“ hekl Tom. „Radši ať to jde ven.“

A tak, před výkladní skříní plnou starých knih rozestavených kolem stařičkého psacího stroje Royal z éry dávno před mobily, to Clay nechal vyjít ven. Brečel kvůli ženě v kostýmku, kvůli Světlé Střapatici a Tmavé Střapatici a brečel kvůli sobě, protože Boston nebyl jeho domov a ten vlastní nikdy nevypadal tak daleko.

6

Nad parkem se Boylston Street zužovala a natolik se ucpala auty – havarovanými nebo prostě opuštěnými –, že už si nemuseli dělat starosti s kamikadze v limuzínách nebo kachňáky utrženými ze řetězu. Což byla úleva. Všude po městě se ozývaly rány a výbuchy jako o pekelném silvestru. V blízkém okolí bylo také dost randálu – většinou autoalarmů nebo poplašných zařízení proti zlodějům –, ale samotná ulice byla v tu chvíli přízračně pustá. Schovejte se, radil jim policista Ulrich Ashland. Pro jednou jste měli štěstí. Znovu se to nemusí opakovat.

Ale dva bloky východně od Koloniálního knihkupectví a blok od Clayova podřadného hotelu měli štěstí znovu. Z uličky těsně před nimi vyrazil další šílenec, asi pětadvacetiletý mladík se svaly vypracovanými zřejmě na nautilech nebo cybexech, a zamířil přes ulici, přeskočil nárazníky dvou aut a přitom se z něho hrnul neutuchající proud těch nesmyslných slov. V každé ruce držel automobilovou anténu a při své smrtonosné výpravě jimi prudce máchal ve vzduchu jako dýkami. Byl nahý, měl na sobě jenom zbrusu nové boty Nike s jasně červenými znaky. Pinďour se mu houpal sem a tam jako kyvadlo na poblázněných pendlovkách. Doběhl na druhý chodník a zabočil na západ, zpátky k parku, a zadek se mu svíral a zase povoloval ve fantastickém rytmu.

Tom McCourt držel Claye za paži, hodně pevně, dokud ten šílenec nezmizel, a potom pomalu sevření povolil. „Kdyby nás viděl…“ začal.

„Jo, ale neviděl,“ odpověděl Clay. Najednou se cítil absurdně šťastný. Věděl, že ten pocit pomine, ale v tu chvíli si ho s radostí užíval. Cítil se jako člověk, který úspěšně sestavil postupku při nejvyšších sázkách večera.

„Lituju toho, koho uvidí,“ prohodil Tom.

„Já lituju toho, kdo uvidí jeho,“ opáčil Clay. „Jdeme.“

7

Dveře do hostince Atlantic Avenue Inn byly zamčené.

Claye to tak překvapilo, že chvíli jenom stál, zkoušel otáčet knoflíkem dveří a jen cítil, jak mu klouže mezi prsty, a snažil se tu myšlenku dostat do hlavy: zamčeno. Dveře jeho hotelu, a jsou pro něj zavřené.

Tom si stoupl vedle něj, opřel se čelem o sklo, aby si zastínil výhled, a nakoukl dovnitř. Na sever odsud – určitě na Loganu – došlo k dalším mohutným explozím, ale Clay sebou tentokrát pouze trhl. Tom McCourt nereagoval vůbec. Byl příliš pohlcen podívanou, která se mu naskytla.

„Na podlaze leží mrtvý chlap,“ oznámil nakonec. „Má na sobě uniformu, ale na poslíčka vypadá moc starý.“

„Já nechci, aby mi někdo tahal kufry, sakra,“ ozval se Clay. „Já se chci jenom dostat do pokoje.“

Tom si podivně odfrkl. Claye napadlo, jestli ten mužík nezačíná znovu brečet, ale pak si uvědomil, že to byl potlačovaný smích.

Dvoukřídlé dveře měly na jedné skleněné tabulce nápis ATLANTIC AVENUE INN a na druhé se skvěla čirá lež – NEJLEPŠÍ BOSTONSKÁ ADRESA. Tom připlácl dlaň na levý skleněný panel, mezi BOSTONSKOU NEJLEPŠÍ ADRESU a řádku etiket platebních karet.

Clay se už také díval dovnitř. Hala nebyla moc velká. Nalevo stál pult recepčního. Napravo pár výtahů. Na podlaze ležel ostře červený koberec. Na něm děda v uniformě tváří dolů, s jedním chodidlem na pohovce a se zarámovanou reprodukcí plachetnice od Curriera & Ivese na zadku.

Claye dobré rozpoložení rázem opustilo, a když Tom začal na sklo nejen plácat, ale přímo bouchat, chytil Toma za pěst. „To nemá cenu,“ mírnil ho. „Ti nás dovnitř nepustí, i kdyby byli naživu a při smyslech.“ Zamyslel se nad tím a přikývl. „Zvlášť jestli jsou při smyslech.“

Tom se na něj zvědavě podíval. „Ty to nechápeš, co?“

„He? Co nechápu?“

„Všechno je jinak. Nemůžou nás držet venku.“ Odstrčil Clayovu ruku, ale už nebouchal, jen položil čelo znovu na sklo a zakřičel. Claye napadlo, že na svůj vzrůst má výkonné plíce. „Hej! Hej, vy tam uvnitř!“

Odmlčel se. V hale se nic nezměnilo. Starý poslíček dál ležel mrtvý na podlaze s obrázkem na zadku.

„Hej, jestli tam jste, měli byste otevřít dveře! Ten muž, se kterým tady jsem, je platící host hotelu a já jsem zase jeho host! Otevřete, nebo popadnu obrubník a rozbiju sklo! Slyšíte mě?“

„Obrubník?“ užasl Clay. Rozesmál se. „Říkals fakt obrubník? Panebože.“ Rozchechtal se. Nemohl si pomoct. Potom mu zrak upoutal jakýsi pohyb. Ohlédl se a uviděl kus dál v ulici stát mladou dívku. Dívala se na ně ztrhaným modrým pohledem oběti katastrofy. Měla na sobě bílé šaty a vpředu na nich veliký krvavý flek. Pod nosem krvavé strupy, i na rtech a bradě. Kromě krvácejícího nosu nevypadala zraněná a taky nevypadala šílená, jenom otřesená. Skoro smrtelně vyděšená.

„Stalo se ti něco?“ křikl Clay. Udělal krok směrem k ní, ale ona současně o krok couvla. Za daných okolností jí to nemohl vyčítat. Zastavil se a natáhl k ní ruku jako dopravní policista: Zůstaň na místě!

Tom se letmo ohlédl a pak začal znovu bušit na dveře, tentokrát tak prudce, až dřevo ve starém dřevěném rámu zadrnčelo a Tomův odraz se zachvěl. „Poslední šance, jinak jdeme dovnitř!“

Clay se otočil a chtěl mu říct, že ta mistrovská šaškárna nebude k ničemu, dnes ne, ale pak se nad recepčním stolem pomalu zvedla plešatá hlava. Jako by se na hladinu vynořil periskop. Clay tu hlavu poznal ještě dřív, než uviděl tvář. Patřila recepčnímu, který ho včera zapisoval a dával mu razítko na povolenku pro parkoviště o blok dál, a stejný recepční mu dnes ráno říkal, kudy se dostane do hotelu Copley Square.

Chvilku ještě lelkoval za pultem a Clay zvedl svůj klíč od pokoje se zelenou plastovou visačkou hotelu Atlantic Avenue. Také zvedl do výšky své portfolio, aby si recepční lépe vzpomněl.

Možná to pomohlo. Ale spíš došel k závěru, že nemá na vybranou. V každém případě prošel průchodem na konci pultu a rychle přeběhl ke dveřím, cestou se vyhnul tělu. Clay Riddell věřil, že takhle neochotně k němu někdo cupitá poprvé v životě. Když se recepční ocitl na druhé straně dveří, podíval se nejdřív na Claye, pak na Toma, a znovu na Claye. I když nevypadal, že je s tím, co vidí, kdovíjak spokojen, vytáhl z kapsy kroužek s klíči, rychle se jimi probral, jeden našel a zastrčil ho do dveří. Když Tom sáhl po knoflíku, plešatý recepční vztáhl ruku, stejně jako to udělal Clay na zakrvácenou dívku za nimi. Recepční našel druhý klíč, zastrčil ho do druhého zámku a otevřel dveře.

„Pojďte dál,“ pobídl je. „Honem.“ Potom uviděl dívku, která postávala opodál a dívala se. „Ona ne.“

„Ale ano, ona taky,“ odsekl Clay. „Pojď sem, zlato.“ Ale ona nešla, a když Clay vykročil k ní, prudce se otočila a utekla, jen za ní sukně vlála.

8

„Mohla by tam venku umřít,“ znejistěl Clay.

„To není můj problém,“ prohlásil recepční. „Jdete dovnitř, nebo ne, pane Riddle?“ Měl bostonský rádoby britský přízvuk, ne ten dělnický, na jaký byl Clay zvyklý z Maine, kde zřejmě každý třetí člověk, se kterým se setkal, pocházel z Massachusetts.

„Jmenuji se Riddell.“ Přece jenom vešel, tenhle chlapík ho už venku neudrží, když jsou dveře otevřené, ale ještě chvilku se na chodníku zdržel a ohlížel se po děvčeti.

„Jdeme,“ pobídl ho Tom tiše. „Nedá se nic dělat.“

A měl pravdu. Nedalo se nic dělat. V tom bylo právě to peklo. Šel za Tomem dovnitř a recepční za nimi zamkl dveře Atlantic Avenue Inn na dva zámky, jako by je to stačilo ochránit před zmatkem na ulicích.

9

„To byl Franklin,“ pronesl recepční, když je vedl kolem uniformovaného muže ležícího tváří dolů k podlaze.

Vypadá na hotelového poslíčka moc starý, říkal Tom, když nahlížel oknem dovnitř, a Clay uznal, že je to pravda. Byl to pomenší muž s bohatou kšticí bílých vlasů. Naneštěstí pro majitele byla hlava, na níž vlasy nejspíš stále rostly (vlasům a nehtům chvíli trvá, než se jim zpráva o smrti donese, aspoň to někde četl), nakloněná v příšerném úhlu, jako hlava oběšence. „Byl v hostinci pětatřicet let, určitě to říkal každému hostovi, kterého tu vítal. Většinou jim to řekl dvakrát.“

Ten upjatý drobný přízvuk brnkal Clayovi na rozehrané nervy. Napadlo ho, že kdyby se místo přízvuku jednalo o větry, zněly by jako frkačka, na kterou troubí astmatické děcko.

„Z výtahu vyšel jakýsi muž,“ pokračoval recepční a znovu prošel za pult. Tam se zjevně cítil nejlíp. Na tvář mu dopadlo stropní světlo a Clay viděl, že recepční je hrozně bledý. „Byl to jeden z těch šílenců. Franklin měl smůlu, že stál přímo před dveřmi…“

„Škoda že vás nenapadlo sundat mu ze zadku aspoň ten pitomý obraz.“ Clay se shýbl, zvedl reprodukci od Curriera & Ivese a položil ji na pohovku. Současně shodil na podlahu nohu mrtvého poslíčka, která na pohovce spočívala. Její pád provázel zvuk, který Clay velmi dobře znal. V mnoha komiksech ho vystihl slovem BUCH.

„Ten chlap z výtahu mu dal jenom jednu ránu,“ navázal recepční. „Chudák Franklin odlétl až ke zdi. Myslím, že si zlámal vaz. Každopádně ten obrázek shodil on sám, když do zdi vrazil.“

Podle uvažování recepčního takové vysvětlení vše ospravedlnilo.

„A co ten chlap, který ho udeřil?“ zeptal se Tom. „Ten šílenec? Kam šel?“

„Ven,“ odpověděl recepční. „Měl jsem pocit, že nejrozumnější bude zamknout dveře. Když vyšel ven.“ Podíval se na ně ustrašeně a zároveň s lascivní chtivostí staré klepny, která Clayovi připadala prostě nechutná. „Co se tam venku děje? Jak je to zlé?“

„Přišlo mi, že jste musel mít docela dobrou představu,“ odsekl Clay. „Proto jste přece zamkl dveře, ne?“

„Ano, ale…“

„Co říkají v televizi?“ zeptal se Tom.

„Nic. Kabelová televize nefunguje…“ Pohlédl na hodinky. „Už skoro půl hodiny.“

„A co rádio?“

Recepční se na Toma podíval nafoukaným pohledem, kterým říkal, Vy snad žertujete. Clay docházel k názoru, že by ten chlapík mohl napsat knihu Jak se stát neoblíbeným v co nejkratším čase. „Rádio, a tady? V hotelu v centru města? Vy snad žertujete.“

Zvenku se ozvalo pronikavé vyděšené ječení. Dívka v zakrvácených bílých šatech se znovu objevila u dveří, začala do nich bušit dlaní a přitom se ohlížela. Clay se k ní rychle rozběhl.

„Ne, on přece znovu zamkl, pamatuješ?“ křikl na něj Tom.

Clay na to zapomněl. Otočil se k recepčnímu. „Odemkněte.“

„Ne,“ odmítl recepční a pevně si založil ruce na hubeném hrudníku, aby ukázal, jak velice je proti takovému nápadu. Dívka v bílých šatech venku se znovu ohlédla a zabušila ještě prudčeji. Obličej potřísněný krví se jí stáhl hrůzou.

Clay vytáhl z opasku řeznický nůž. Skoro na něj zapomněl a poněkud užasl nad tím, jak rychle a přirozeně si vzpomněl. „Otevři, ty hajzle,“ poručil recepčnímu, „nebo ti podříznu krk.“

10

„Není čas!“ zaječel Tom a popadl jednu z židlí s vysokým opěradlem imitujících styl královny Anny a rozestavených kolem pohovky v hale. Rozběhl se s ní s nohami napřed proti dveřím.

Dívka ho viděla přibíhat, přikrčila se, uhnula a zvedla obě ruce, aby si chránila obličej. Současně se před dveřmi objevil muž, který ji honil. Obrovitý chlap vypadal jako stavební dělník, zpod žlutého trička mu vylézalo mohutné břicho a na zátylku se mu houpal umaštěný prošedivělý culík.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Puls.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.