HOST

© Petra Dvořáková, 2020

Illustrations © Tereza Basařová, 2020

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020
(elektronické vydání)

isbn 978-80-275-0215-8 (pdf)

isbn 978-80-275-0216-5 (epub)

isbn 978-80-275-0217-2 (MobiPocket)

Ve větvích starého jilmu se usadila vrána. Na jaře se chystá poprvé přivábit samečka. Ve velkém domě naproti stromu stojí v okně dívka s krátkými vlasy. Pozoruje černou vránu. Tiskne čelo na chladné sklo. V dolním okně se právě rozsvítilo světlo. U stolu sedí děvče s dlouhými vlasy, muž a žena. Dívka s krátkými vlasy stále pozoruje vránu. Skoro se zdá, že vrána rozumí tomu, co vidí. Korálkovým okem pečlivě sleduje lidské hnízdo. Spoléhá na své instinkty.

Ty kalhotky tenkrát ležely v koši se špinavým prádlem. Bledě modrý s kytičkama. Baruniny. Katuška měla ty samý, ale v zeleným. Mezi nohama byly od krve. V osmi letech přece holka nedostane měsíčky. Vím, že možný to je, ale to by bylo na holce trochu vidět. Vždyť kolikrát přijdu do koupelny, když se koupe. Je sice taková mohutnější, ale prsa jí ještě nerostou. A navíc je o rok mladší než Katuška. A ta taky měsíčky nemá. Ne, to muselo být něco jinýho. Hodila jsem kalhotky do lavoru se studenou vodou, aby se krev odmočila. Pro jistotu jsem prošla ostatní prádlo, ale dál nikde nic. Nechat být jsem to ale nemohla. Co kdyby to bylo něco vážnýho?

„Tobě tekla z prciny krev?“ zašla jsem za holkama do pokojíku. Katuška si právě četla a Bára něco u stolu stříhala. Celá ona, z ústřižků kolem sebe jak nastláno.

„Netekla.“

Ani se na mě nepodívala. Pokaždý když vidím to její vysoký čelo, uvědomím si, jak je strašně podobná Václavovi. Vždycky bude muset nosit ofinu, aby to nebylo vidět. Katuška na mě nechápavě koukala, jako by si nebyla jistá, na kterou z nich mluvím. Ona je vždycky taková pozorná, jen jí hnědý očka zasvítí. „Tekla. Viděla jsem to na kalhotkách. Na těch modrejch,“ otočila jsem se k Baruně. I tak mi bylo jasný, že z ní nic nedostanu. Z ní člověk nikdy nic nedostane. To už mám vyzkoušený. Chvilku jsem ještě počkala, ale bylo to marný. „Tak co mi na to řekneš?“

„Netekla!“ zakroutila Bára jen paličatě hlavou. A dál stlala ústřižky pod sebe. Přesně tohle je to její chování, co mě vždycky přivede ke vzteku.

„To nemůžeš stříhat na stůl?“ Kdyby byla aspoň trochu jako Katuška. Ta se naučila uklízet už od malička. Když si vzala kostky z koše, zase je tam automaticky sklidila. Ale Barča ne. Ta byla vždycky jiná. Jako by nerozuměla, co po ní člověk chce. Nejradši bych s ní zatřásla, ale i to by bylo zbytečný. Raději jsem se otočila a šla pryč. „To si po sobě vyluxuješ!“ napadlo mě ještě ve dveřích. Bára ale stejně nic. Od tý doby její kalhotky pravidelně prohlížím.

*

Já bych to tenkrát mamce s těma modrejma kalhotkama řekla, ale strašně jsem se styděla. Stydím se i teď, když mně je dvanáct. Vlastně ještě mnohem víc než dřív. Protože mamka všechno říká taťkovi, takže tohle by mu taky hned řekla. Klidně by o tom mluvila i v práci. A já nechci, aby se to všichni dozvěděli. Stalo se to dva dny předtím, když jsme s děckama v parku před domem hráli na honičku. Petr Polák mě nemohl chytit. Vždycky jsem mu utekla. I když jinak moc dobře neběhám. Třeba Katka je vždycky rychlejší. Mě většinou hnedka chytnou. Ale tentokrát ne. Petr byl celej vzteklej, že mě pořád nemůže dohonit, tak mě najednou zničehonic nakopl. Přímo do pipiny. Kopačkou. Příšerně to bolelo. Úplně mi hrkly slzy do očí. Snažila jsem se dělat že nic a běžela domů. Schovala jsem se ve sklepě, i když se tam jinak bojím a vůbec tam nechodím. Hlavně proto, že taťka nám jednou povídal, že v takovejch starejch domech, jako je ten náš, může bejt ve sklepě mrtvola. Tenkrát mně to ale bylo jedno, zabouchla jsem za sebou dveře a rozbrečela se. I když to rychle přestalo bolet, už jsem pak ven nešla. Aby se děcka neptaly, co se mně stalo. Večer, když jsem se svlíkala před koupáním, měla jsem na kalhotkách krev. Ale normálně jsem je hodila do prádla. Stejně bych je tam hodila. Protože si každý ráno beru čistý. A pod noční košili na spaní kalhotky nenosíme. Ale pak na to přišla mamka. A od tý doby mě sleduje. Hlavně mně prohlíží prádlo.

*

Na Vánoce jsem dostala: nový legíny, mikinu, takovou vínovou. A šátek na krk, růžovej se stříbrnejma nitkama. Celý jsem si to hnedka oblíkla a dívala se na sebe do zrcadla. Strašně jsem se v tom sama sobě líbila. Tohle jsou první Vánoce, kdy mně vlastně vůbec nevadí, že jsem dostala hlavně oblečení. Jinak jsem vždycky chtěla hračky a knížky. Nebo věci na malování, protože to mě baví ze všeho nejvíc. Ale teď se těším, že si ty nový věci vezmu do školy. A že budu hezká. Ségra taky dostala oblečení. Ale mně se to moje líbí víc. Hlavně ta růžová. Červenou a růžovou mám ráda nejvíc ze všech barev. Mamka ale říká, že červená se hodí víc k ségře. Že ke mně modrá. Ale já bych si hrozně přála mít dlouhý vlasy a nosit v nich červený sponky. Tak jako ségra. Já mám zatím krátký, protože až doteď mně to bylo jedno. Mamka mě vždycky nechává stříhat u takový divný kadeřnice nedaleko školy. Ona se vždycky zeptá, jak to chci, ale mamka odpoví za mě, že nakrátko a ať to vezme radši víc, abysme tam nemusely tak často. Někdy pak říkala, že mně to kadeřnice vylepala až moc, ale mně na tom nezáleželo. Jenže teď mi došlo, že všechny holky u nás ve škole mají dlouhý vlasy, a to mně připadá mnohem hezčí než krátký. Často si kreslím holku s dlouhejma vlasama a sponkama. Přesně takovou, jak bych chtěla vypadat.

„Co koukáš jak kakabus?“

Až jsem se mamky lekla. Sedíme všichni u stromečku. Dárky už máme rozbalený a budeme se koukat na pohádku v televizi. „Bolí mě v krku,“ odpovím.

„Jak že tě bolí v krku?“ zeptá se máma.

Je vidět, že jí to vadí. Až teď si uvědomím, že mě tam bolí docela hodně. A taky mě bolí nohy a je mi nějaká divná zima. Mamka mně strčí pod paži teploměr. Pak řekne, že mám skoro třicet devět. A je naštvaná, protože se mnou musí na pohotovost. Na Štědrej den! Prej je to jak naschvál. Mně se taky vůbec nechce někam jezdit. Nejradši bych ležela v obýváku s našima a koukala na televizi a asi bych u toho i usnula zachumlaná v dece, aby mně nebyla taková zima. Jenže mamka říká, že je to určitě angína a jet musíme a že se mnou pojede taťka, aby prej někdo zůstal doma s Katkou. Jenže já chci, aby mamka jela taky. Myslí si, že to chci kvůli tomu, že je mi blbě, ale já to chci proto, že se strašně stydím před taťkou. A doktor mě určitě bude poslouchat, takže se budu muset svlíknout a taťka uvidí, že mně trochu rostou prsa. Připadá mi to divný a nechci, aby to taťka viděl. Naštěstí mamku uprosím, nechám si na sobě ty nový věci od Ježíška a jedeme.

*

V čekárně skoro nikdo není. Mamka dá sestřičce mou kartičku a potom čekáme. Za chvilku ta sestřička vyleze ze dveří a jde někam chodbou za takový velký prosklený dveře. Všimnu si, že se taťka za ní dívá, ještě se trochu nakloní, ale vůbec nevím proč. Jen se mně to zdá takový divný. Hlavně proto, že se u toho tak zvláštně usmívá. Mamka si ho ale vůbec nevšímá.

*

Na pohotovosti to jde naštěstí rychle. V čekárně jsou jen tři lidi a doktor se s tím nemaže. Občas vyběhne sestřička, projde za prosklený dveře, zaběhne do jakýhosi skladu a za chvíli se zase vrací. Všimnu si, že Václav se za ní otáčí. Snaží se být nenápadnej, ale já to na něm vidím. Dělá se mi z něj špatně. Holka je štíhlá, kolem dvaceti, až bude mít po děckách, bude taky vypadat jinak. Jenže na Václava to zabírá jak na malýho kluka. Myslela jsem, že ho ve čtyřiceti takový věci přejdou, ale je to snad horší, než když jsme se brali. Kdybych mu ale nenachystala čistý oblečení, tak se snad o sebe ani nepostará. Tohle by měly ty ženský vědět. Radši se dívám na druhou stranu, abych nemusela vidět ten jeho mlsnej výraz.

Barče je zima, celá se klepe, má horečku. Václav si toho taky všimne. Hodí jí přes ramena bundu. Vím, že ho štve, že nejsem schopná sama jezdit autem. Řidičák sice mám, ale nesednu za to. Prostě na to nemám, abych vyjela do provozu. Na to musí mít člověk povahu. Co je možný naplánovat a objezdit s děckama autobusem nebo pěšky, to si zařídím. On jezdí, jen když je to doopravdy potřeba.

V ordinaci příšerně smrdí savo nebo něco hodně podobnýho, doktor je evidentně otrávenej a chce nás mít z krku. Barču ani neposlechne, jen se jí podívá do krku. „Bolí to?“ prohmatává jí pod ušima.

Barča jen přikývne. Doktor napíše papír a vydají nám krabici amoksiklavu.

„Něco na teplotu máte?“ zeptá se mě.

„Určitě,“ přikejvnu. Takový léky mám doma vždycky v zásobě.

„A za týden si zajděte na kontrolu,“ zavolá za náma, když už jsme ve dveřích. Václav Baruně hodí přes její bundu ještě tu svoji, aby jí nebyla taková zima, a jdeme do auta. Venku mrzne, před poliklinikou to klouže, tak Barboru trochu přidržuju, aby ještě nespadla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vrány.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.