Přeložila Daniela Orlando

Copyright ©2004 by Guy Gavriel Kay

All Rights Reserved

Copyright ©2019 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright ©2019 for Cover by Hachette Book Group, Inc.

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6346-5

Georgi Jonasovi

Postavy
(neúplný seznam)

Anglsynové

Aeldred, syn Gademarův, král anglsynský

Elswith, jeho královna

Athelbert, Judit, Kendra, Gareth, jeho děti

Osbert, syn Cuthwulfův, Aeldredův komoří

Burgred, jarl denferthský

Erlingové

Thorkell Einarson, „Rudý Thorkell“, vyhnanec z ostrova Rabady

Frigga, jeho manželka, dcera Skadiina

Bern Thorkellson, jeho syn

Siv, Athira, jeho dcery

Iord, rabadská věštkyně, v ženském dvorci

Anrid, žena sloužící v ženském dvorci

Halldr Tyčka, dříve rabadský místodržící, zesnulý

Sturla Ulfarson, „Sturla Jednoruký“, rabadský místodržící

Gurd Thollson, Brand Leofson, Karsten Friddson, Garr Hoddson, Guthrum Skallson, jormsvičtí žoldnéři

Thira, prostitutka v Jormsviku

Kjarten Vidurson, vládce Hlegestu

Siggur Volganson, „Volganovec“, zesnulý, Mikkel Ragnarson, Ivarr Ragnarson, jeho vnuci

Ingemar Svidrirson z Erlondu, poplatný krále Aeldreda

Hákon Ingemarson, jeho syn

Kyngaelové

Ceinion z Llywerthu, velekněz Kyngaelů, „Cingalus“

Dai ab Owyn, dědic knížete Owyna z Kadyru

Alun ab Owyn, jeho bratr

Gryffeth ap Ludh, jejich bratranec

Brynn ap Hywll z Brynnfellu v Arberthu (a dalších sídel), „Erlingova zhouba“

Enid, jeho manželka

Rhiannon mer Brynn, jeho dcera

Helda, Rania, Eirin, Rhiannoniny ženy

Siawn, velitel Brynnovy válečné družiny

Ostatní

Firaz ibn Bakir, kupec z Fezany v chalífátu Al-Rassan

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1

Hledá se kůň, řekli mu.

Na jeho nalezení vázlo všechno ostatní. Ostrovní tržiště bylo toho šedého jarního rána plné lidí. O hřmotné ozbrojené vousáče zde sice nebyla nouze, ale žádný z nich nepřišel za obchodem. Ne dnes. Tržiště nezahájí provoz, i kdyby zboží na lodi z jihu bylo sebelákavější.

Očividně dorazil v nevhodnou chvíli.

Firaz ibn Bakir, kupec z Fezany, úmyslně ztělesňující slovutný chalífát Al-Rassan ve svém pestrobarevném hedvábí (v lezavém větru ani zdaleka dost teplém), nedokázal v tom zdržení nevidět další z trestů vyměřených za prohřešky, jichž se dopustil ve svém ne zcela ctnostném životě.

Pro kupce bylo těžké žít ctnostně. Obchodní partneři vyžadovali zisk a člověk mohl stěží vykazovat zisk, pokud zbožně přehlížel potřeby – a možnosti – hmotného světa. Ibn Bakir už dávno došel k závěru, že askeze pouštních horlivců není nic pro něj.

Zároveň by však bylo krajně nespravedlivé naznačovat, že vedl zahálčivý a zpohodlnělý život. Právě přestál (s veškerým klidem, který mu dopřál Ašar a všechny svaté hvězdy) tři bouře na předlouhé plavbě po moři na sever a pak na východ, během níž se musel jako obvykle potýkat se žaludkem zvedajícím se v rytmu vln a vratkým korábem řízeným ustavičně opilým kapitánem. Pití bylo samozřejmě znesvěcením Ašarových zákonů, ale ibn Bakir nebyl, žel, v postavení, kdy by zrovna k této věci mohl zaujímat pevný mravní postoj.

Pevnosti se mu ostatně nedostávalo během celé plavby.

Mezi ašarovci ve východních pravlastích Ammuz a Sorijja i v AlRassanu se říkávalo, že lidstvo lze rozdělit do tří skupin – na živé, mrtvé a mořeplavce.

Ibn Bakir byl dnes vzhůru už před úsvitem a v modlitbách děkoval posledním hvězdám noci za to, že se konečně může opět počítat k požehnané první skupině.

Zde na odlehlém pohanském severu, na tomto větrem ošlehaném tržišti na ostrově Rabady, se už nemohl dočkat, až se bude moci pustit do směňování svých kůží, plátna, koření a sečných zbraní za kožešiny, jantar, sůl a těžké sudy sušených tresek (ty potom na zpáteční cestě prodá ve Ferrieres) – a okamžitě odplout pryč od těchto barbarských Erlingů páchnoucích rybami, pivem a medvědím tukem, kteří byli schopní při smlouvání o ceně zabít člověka a upalovali své mrtvé vůdce – po divošsku – na lodích s veškerým jejich majetkem.

S tím posledním, jak se dozvěděl, souvisel i hledaný kůň. Kvůli němu byl smuteční obřad Halldra Tyčky, který vládl na Rabady až do předpředvčerejška, dočasně pozastaven k viditelnému zděšení všech shromážděných válečníků a kupců.

Ukázalo se, že jde o těžkou urážku jejich bohů dubu a hromu i přetrvávajícího stínu Halldra (který nebyl nijak laskavý zaživa a nedalo se čekat, že by jako duch zvlídněl). Bylo na místě očekávat neblahá znamení svrchované důležitosti. Nikdo nestál o to, aby se v trhovém městě zdržoval rozlícený bezprizorný duch. Ozbrojenci v kožiších postávající na větrném náměstí byli víceméně do posledního muže ustaraní, rozhněvaní a opilí.

S tím, kdo ho seznámil se situací, absurdně rozložitým holohlavým Erlingem jménem Ofnir, se ibn Bakir znal z předchozích dvou plaveb. Už mu několikrát pomohl za příslušný poplatek – Erlingové byli sice nevzdělaní pohanští uctívači stromů, ale měli jasnou představu o tom, jakou cenu mají jejich služby.

Ofnir strávil několik let na východě jako člen karčské gardy sarantského císaře. Přivezl si odtamtud trochu peněz, zahnutý meč v pochvě posázené drahokamy, dvě nápadné jizvy (z toho jednu na temeni) a ošklivou nemoc, kterou si uhnal v bordelu nedaleko sarantského nábřeží. A také slušnou znalost onoho obtížného východního jazyka. Navíc – naštěstí – ovládal tolik slov z ibn Bakirovy ašarštiny, že mohl dělat tlumočníka hrstce bláhových kupců ochotných plavit se z jihu podél skalnatého závětrného pobřeží a pak mrazivými bouřlivými vodami těchto severských moří na východ za účelem obchodování s barbary.

Erlingové byli drancovníci a piráti pustošící svými válečnými veslicemi nejen všechny zdejší země i vody, ale také – stále častěji – jižní kraje. I piráti však podléhali kouzlu obchodu a Firaz ibn Bakir (se svými obchodními partnery) z této pravdy těžil. Dokonce tak hojně, že se sem vracel už potřetí a teď stál v řezavém větru tohoto mrazivého rána a čekal, až Erlingové spálí Halldra Tyčku na lodi s jeho zbraněmi, zbrojí, nejcennějšími předměty z jeho domu, dřevěnými podobiznami bohů a jednou z jeho otrokyní… a koněm.

Kůň byl sivák k pohledání, Halldrův miláček, a ztratil se. Na velmi malém ostrově.

Ibn Bakir se rozhlédl. Z náměstí se dalo jedním pohledem obsáhnout skoro celé Rabady. Přístav, kamenitá pláž s dvacítkou erlinských plavidel a jeho obrovským korábem – první letošní lodí z jihu, což by správně měla být skvělá zpráva. Toto město skýtající domov nanejvýš několika stům duší bylo považováno za významný severský trh, čímž se fezanský kupec, který pobýval u chalífy v Kartadě, navštívil chalífovu zahradu a slyšel hudbu tamních vodotrysků, vskrytu duše bavil.

Zde nebyly žádné vodotrysky. Za kolovou hradbou a příkopem táhnoucím se kolem ní byl vidět slepenec kamenitých políček, potom pasoucí se dobytek a úplně vzadu borový les. Ibn Bakir věděl, že za lesem už pokračuje moře a za úžinou začíná skalnatý mys Vinmarku, kde jsou další statky, pobřežní rybářské osady a pak prázdno – dlouhý pás hor a stromů zasahující až do míst, kde sobi (prý) tvoří tak velká stáda, že se jich nelze ani dopočítat, a lidé, kteří mezi nimi žijí, se vydávají na lov s parožím na hlavách a o zimních nocích slouží krvavé obřady.

Ibn Bakir si ta vyprávění zapsal během poslední zpáteční plavby a vylíčil je chalífovi při slyšení v Kartadě, kdy mu předal své zápisky spolu s kožešinami a jantarem. Na oplátku dostal dva dary – náhrdelník a okrasnou dýku. Teď ho znají i v Kartadě.

Napadlo ho, že by mohlo být dobré vidět tento pohřeb a zaznamenat jeho průběh – pokud ten zatracený obřad vůbec někdy začne.

Ošil se. Foukal tady mrazivý vítr. To už se k němu blížil neuspořádaný hlouček mužů křižujících náměstím jako posádka neviditelné lodě. Jeden z nich klopýtl a vrazil do druhého; ten zaklel, odstrčil ho a hmátl po sekeře. Pak se do toho vložil třetí a za odměnu schytal úder do ramene. Nevěnoval mu víc pozornosti než komářímu štípnutí. Další hromotluk. Všichni jsou to samí hromotluci, pomyslel si ibn Bakir smutně.

Až teď mu došlo, že dnes opravdu není nejvhodnější doba být cizincem na Rabady, když je místodržící mrtvý (použili sice erlinský výraz, ale co se týkalo ibn Bakira, znamenal v podstatě totéž co místodržící) a jeho pohřební obřad překazilo tajemně zmizelé zvíře. Mohlo by to vzbudit podezření.

Když se skupinka přiblížila, rozpřáhl ruce dlaněmi nahoru a sepjal je před sebou. Vysekl obřadnou úklonu. Někdo se zasmál. Někdo se zastavil těsně před ním, tápavě natáhl ruku a promnul v prstech světležluté hedvábí jeho tuniky, na níž zůstal po jeho dotyku mastný flek. Jeho tlumočník Ofnir pronesl něco v jejich jazyce a ostatní se dali opět do smíchu. Ibn Bakir už mezitím zpozorněl a teď měl za to, že rozeznal určité zmírnění napětí. Netušil, co si počne, jestli se mýlí.

Na obchodování s barbary se dalo hodně vydělat, ale zisk byl přímo úměrný riziku, které se s takovou cestou pojilo – a nečíhalo jen na moři. Ibn Bakir byl nejmladší společník, investoval méně než ostatní a vydělával si svůj díl tím, že to byl on, kdo podnikal cestu… kdo dovoloval masitým barbarským prstům páchnoucím žluklým tukem, aby ho tahaly za oděv, zatímco on se usmívá, uklání a neslyšně počítá hodiny a dny zbývající do chvíle, kdy jeho koráb bude moci odplout s vyprázdněným a opět naplněným podpalubím.

„Oni říká, že teď už ví, kdo bere Halldr kůň.“ Ofnir mluvil pomalu a nahlas, jako s prosťáčkem. Stál tak blízko, že ibn Bakir cítil v jeho dechu závan solených sleďů a piva.

Přinášel však velmi libé zprávy. Zjevně nedošli k závěru, že s tím má co do činění ten cizinec, kupec z Al-Rassanu. Ibn Bakir pochyboval, že by dokázal se dvěma tucty slov v jejich řeči a Ofnirovou chabou jazykovou výbavou poukázat na očividnou skutečnost, že připlul teprve včera odpoledne a nemá žádný myslitelný (ani jiný) důvod brzdit místní obřady krádeží koně. Tihle chlapi teď zrovna nebyli s to náležitě posoudit pádnost argumentace.

„Kdo to udělal?“ Zajímalo ho to jen okrajově.

„Sluha od Halldr. Prodaný do dům. Otec špatně zabije. Pošle pryč. Syn teď bez správná rodina.“

Krádež se u nich zřejmě dá vysvětlit absencí rodiny, pomyslel si ibn Bakir jízlivě. Tak nějak to znělo v Ofnirově podání. Znal doma někoho, koho tím pobaví u sklenky dobrého vína.

„A tak utekl s tím koněm? Kam? Do lesa?“ Ukázal k borovému hvozdu za poli.

Ofnir pokrčil rameny. Namířil prstem k náměstí. Ibn Bakir spatřil muže nasedající na koně – ne vždy hladce – a odjíždějící k otevřené městské bráně, za níž byl vidět dřevěný most spuštěný přes příkop. Ostatní běželi nebo šli vedle nich. Slyšel povykování. Hněv, ano, ale ještě něco – vervu, nadšení. Příslib zábavy.

„On brzy najde,“ oznámil Ofnir tím, co tady na severu považovali za ašarštinu.

Ibn Bakir přikývl. Ohlédl se po dvou mužích, kteří se prořítili tryskem kolem nich.

Jeden z nich náhle bez zjevného důvodu vykřikl a se zlověstným svištivým zvukem zatočil sekerou nad hlavou.

„Co mu udělají?“ zeptal se ibn Bakir, aniž mu na tom nějak zvlášť záleželo.

Ofnir vyprskl. Oznámil něco erlinsky ostatním. Zřejmě opakoval jeho otázku.

Ozval se výbuch smíchu. Jeden z nich v návalu dobrosrdečnosti praštil kupce do ramene.

Ibn Bakir zavrávoral a zamnul si znecitlivělou paži. Pochopil, že to byl naivní dotaz.

„Smrt krvavý orel, možná,“ odpověděl Ofnir a zablýskl žlutými zuby v širokém úsměvu, zatímco předváděl oběma rukama jakési složité gesto. Jižanský kupec byl zničehonic rád, že nechápe jeho význam. „Ty vidíš? Vidíš někdy?“

Firaz ibn Bakir – daleko od domova – zavrtěl hlavou.

Mohl by svalovat vinu na otce a proklínat ho, třeba i zajít k ženám do dvorce za městem a zaplatit jim za seslání seidu. Jejich völur by pak mohla vyslat nočního ducha, aby posedl jeho otce, ať už je kdekoli. Jenže na tom bylo něco zbabělého a válečník se nemohl chovat jako zbabělec, pokud chtěl po smrti přijít k bohům. Navíc na to neměl peníze.

Bern Thorkellson ujížděl tmou před východem prvního měsíce a spřádal trpké úvahy o rodinných poutech. Cítil pach svého strachu a položil koni ruku na šíji, aby ho zklidnil. Bylo příliš temno na rychlou jízdu po tak nerovné půdě a zapálit pochodeň nepřicházelo – z očividných důvodů – v úvahu.

Byl naprosto střízlivý, což se hodilo. Člověk může zemřít stejně tak opilý jako střízlivý, říkal si, ale za střízliva má lepší šanci předejít určitým druhům smrti. Samozřejmě se také dalo říct, že žádný opravdu střízlivý člověk by neudělal to, co teď dělal on, pokud by sám nebyl v moci duchů, posedlý démonem, trýzněný bohem.

Bern neměl pocit, že by byl pomatený, ale ochotně by přiznal, že to, co teď dělá – aniž to jakkoli plánoval – není zrovna to nejmoudřejší, co kdy udělal.

Soustředil se na jízdu. Nikdo neměl dobrý důvod potulovat se v noci zde po polích, farmáři už spali za zavřenými dveřmi a pastýři zahnali stáda dál na západ, ale vždycky tu byla možnost, že někdo míří do nějaké chýše za korbelem hořkého, na setkání s dívkou nebo se chystá něco ukrást.

On sám zrovna ukradl koně mrtvému.

Správný válečník by už dávno zabil Halldra Tyčku a čelil následné krevní mstě spolu s veškerými vzdálenými příbuznými, kteří by mu – případně – přispěchali na pomoc. Halldr místo toho zemřel, když na něj při stavbě nového domu (za peníze, které mu nepatřily) spadl hlavní příčný trám a přerazil mu hřbet. A Bern ukradl siváka, který měl zítra skončit na hranici s místodržícím.

Věděl, že tím zdrží pohřeb a připraví o klid ducha muže, který poslal Bernova otce do vyhnanství a pojal jeho matku za svou druhou manželku. A ne náhodou také muže, který Bernovi vyměřil tříletou službu u Arniho Kjellsona jako odškodné za otcův zločin.

Mladík odsouzený k porobě, s otcem ve vyhnanství a tedy bez opory skýtané rodinou či jménem, se mezi Erlingy nemohl dost dobře prohlašovat za válečníka, ledaže by odcestoval někam, kde ho nikdo nezná. Jeho otec tak nejspíš učinil a teď opět podniká nájezdy na cizí kraje. Rudovousý, s prudkou povahou a bohatými zkušenostmi. Dokonalý veslař pro nějakou válečnou loď, pokud ovšem v záchvatu vzteku nezabije druha, který se s ním bude dělit o lavici, pomyslel si Bern nevrle. Věděl, jak se otec umí rozvzteklit. Nikara, bratra Arniho Kjellsona stál takový záchvat život.

Halldr mohl právem vyhostit vraha a rozdat polovinu jeho pozemků, aby zamezil krevní mstě, ale oženit se s vyhnancovou manželkou a zabrat si jeho půdu pro sebe budilo až moc silný dojem, že chce sklidit pro svou potěchu to, co zasel jako soudce. Bern Thorkellson, jediný syn, jehož dvě sestry se provdaly mimo ostrov, se z dědice slavného farmáře a bývalého drancovníka vmžiku stal nevolníkem bez půdy a bez příbuzných, kteří by ho ochránili. Lze se tedy divit, že pojal zášť? A nejen to. Nenáviděl rabadského místodržícího s mrazivou zuřivostí. Těch, kdo sdíleli jeho nenávist, byla víc než jen hrstka, pokud se dalo věřit slovům šeptaným do piva.

Nikdo jiný s tím samozřejmě nikdy nic neudělal. Byl to Bern, kdo teď vedl Tyčkova oblíbeného hřebce mezi kameny a balvany chladnou tmou noci, po níž měla být na lodi u kamenité pláže zažehnuta Halldrova pohřební hranice.

Nebyl to nejmoudřejší krok v jeho životě, to ne.

Už jen proto, že neměl nic, co by se třeba jen vzdáleně blížilo plánu. Ležel s otevřenýma očima a poslouchal chrápání a funění zbylých dvou sluhů v boudě za Kjellsonovou chalupou. Nespavost nebyla ničím neobvyklým – zatrpklost mohla člověka obrat o spánek. Z nějakého záhadného důvodu však najednou zjistil, že vstává, nazouvá si boty a obléká kabátec z medvědí kožešiny, který mu pořád ještě zůstal, i když se o něj už musel prát. Vyšel ven, vymočil se na stěnu boudy a vydal se nočním tichem přes město k Halldrovu domu (jeho matka Frigga teď někde uvnitř leží sama, letos už podruhé bez manžela).

Proklouzl kolem domu, pootevřel dveře do stáje, zaposlouchal se do popotahování podkoního snícího své slaměné sny a pak potichu vyvedl velkého siváka zvaného Gyllir ven před zraky hvězd.

Stájník nehnul ani brvou. V uličce se nikdo neobjevil. Jen pojmenované obrysy bájných hrdinů a zvířat na nebi nad hlavou. Osaměl na Rabady s nočními duchy. Připadal si jako ve snu.

Městská brána se zamykala, když hrozilo nebezpečí, ale jinak ne.

Rabady bylo ostrov.

Bern se sivákem minuli zavřené okenice stánků na náměstí u přístavu, projeli prázdnou ulicí k otevřené bráně a vyšli po mostě přes příkop do nočních polí.

Bylo to tak jednoduché a změnilo to celý jeho život.

Asi by bylo lepší říct, že to ukončilo celý jeho život, opravil se v duchu, jelikož to očividně nebyl sen. Neměl k ruce loď, která by unesla koně, a s rozbřeskem se po sivákovi začne shánět značné množství krajně rozzuřených chlapů pohoršených jeho bezbožností a nebezpečím hrozícím ze strany bezprizorného ducha. Až zjistí, že se pohřešuje i syn vyhoštěného Thorkella, budou mít těžkosti jen s rozhodováním, jak ho zabít.

Jelikož je střízlivý a schopný myslet, pojí se s tím jistá možnost. Může si to rozmyslet a vrátit se. Nechat koně tady venku, kde ho někdo najde. Podružná, znepokojivá příhoda. Můžou svalit vinu na duše mrtvých nebo lesní duchy. Bern může být zpátky v boudě za chalupou Arniho Kjellsona a tvrdě spát, než si lidé dají dvě a dvě dohromady. Dokonce by se mohl přidat i k rannímu pátrání po koni, kdyby ho ten tlusťoch Kjellson uvolnil ze štípání dřeva.

Pak by siváka našli, přivedli by ho zpět, uškrtili ho a upálili na plovoucí veslici s Halldrem Tyčkou a nějakou dívkou, která si pro svou duši vydobyla místo mezi válečníky a bohy, když si vytáhla slámku vysvobozující ji z vleklého utrpení jejího života.

Bern převedl koně přes potok. Sivák byl velký a jankovitý, ale znal ho. Kjellson byl místodržícímu patřičně vděčný za to, že mu připadla polovina statku i celý dům Rudého Thorkella, a posílal své služebnictvo na pravidelnou robotu k Tyčkovi. Bern byl teď jedním z jeho sloužících na základě téhož rozsudku, který přiřkl pozemky jeho rodiny Kjellsonovi. Často hřebelcovával šedého hřebce, vodil ho po dvoře a kydal jeho hnůj. Byl to skvostný kůň, lepší, než jakého si Halldr zasloužil. Na Rabady si s ním nemohl ani pořádně zajezdit; měl ho čistě pro předvádění, na důkaz svého bohatství. Možná to byl další důvod, proč Berna napadlo ukrást ho zrovna dnes v noci, v tom ošidném prostoru mezi snem a bdělým světem.

Ujížděl chladnou nocí. Zima už skončila, ale stále pevně svírala půdu. Tady na severu to byla ona, kdo určoval průběh jejich životů. Bern se klepal i v kabátci.

Aspoň už věděl, kam má namířeno – přinejmenším na tohle se zmohl. Pozemek, který jeho otec koupil za uloupené zlato (převážně ze slavného nájezdu ve Ferrieres před pětadvaceti lety), ležel na protějším konci osady, jihozápadně odsud. Jeho cílem byl severní okraj lesa.

Zahlédl obrys hraničního kamene a stočil koně k němu. Už to bylo tak dávno, co u něj při posvěcování pole zabili a pohřbili nějakou dívku, že nápis na kameni úplně vybledl. Moc to nepomohlo. Půda u lesa byla tak kamenitá, že se nedala pořádně zorat. Pluhy tažené koňmi nebo volky se zasekávaly, kov se ohýbal a lámal. Tvrdá, nepoddajná zem. Někdy byla úroda dostatečná, ale většina potravin spotřebovávaných na Rabady pocházela z pevniny.

Kámen vrhal stín. Bern zvedl hlavu, spatřil modrý měsíc v úplňku nad lesem. Měsíc duchů. Poněkud opožděně ho napadlo, že duch Halldra Tyčky musí mít přehled o tom, co se děje s jeho koněm. Halldrova otálející duše se osvobodí až po zítřejším pohřbu a spálení lodě. Dnes se může toulat ve tmě – ve stejné tmě, kde se nyní nacházel i Bern.

Udělal znamení kladiva, kterým se dovolával Ingavina i Thüniho, a znovu se otřásl. To ta jeho tvrdohlavost. Že by přechytračil sám sebe? Jako jeho otec? Popřel by to, i kdyby mu hrozili mečem. Tohle nijak nesouviselo s Thorkellem. Byl to jeho osobní spor s Halldrem a městem, ne otcův. Vraha (dvojnásobného vraha) můžete poslat do vyhnanství, pokud je třeba. Nemůžete odsoudit jeho syna, narozeného jako svobodný muž, k letům nevolnictví a doživotnímu bezzemství za otcův zločin – a čekat, že vám to odpustí. Muž bez půdy neměl nic, nemohl se oženit, měl zakázaný vstup na thingmoot, nemohl si činit nárok na čest ani chloubu. Život a jméno měl zmařené, roztříštěné jako pluh o kameny.

Měl zabít Halldra. Nebo Arniho Kjellsona. Nebo někoho. Občas přemítal, co by ho dokázalo přimět k hněvu. Zřejmě v sobě neměl tu zuřivost jako berserkr v bitvě.

Nebo jeho otec v opilosti.

Jeho otec zabíjel lidi při drancování se Siggurem Volgansonem i tady doma.

Bern neudělal nic tak… přímočarého. Místo toho potají ve tmě ukradl koně a teď se z nedostatku čehokoli, co by se blížilo lepšímu nápadu, chystal zjistit, jestli by mu uprostřed noci mohla pomoci ženská magie – požádat o pomoc zdejší völur. Nebyl to nijak skvělý plán, ale nic jiného ho nenapadalo. Ženy nejspíš začnou křičet, ztropí poplach a udají ho.

To ho přivedlo na myšlenku. Trocha opatrnosti neuškodí. Uhnul na východ k vycházejícímu měsíci, na kraji lesa sesedl a zavedl koně mezi první stromy. Lano uvázal volnou smyčkou kolem kmene. Přece nestane na prahu ženského dvorce s očividně ukradeným koněm. Tohle bude chtít správně zaonačit.

Je těžké počínat si mazaně, když nevíte, co děláte.

Hnusil se mu tento bezútěšný život, který mu byl vnucen. Zjevně nehodlal ani uvažovat o dalších dvou letech nevolnictví bez záruky, že mu potom bude vráceno náležité postavení. A proto se nevrátí, nenechá hřebce před stájí a nevklouzne do slámy ve vymrzlé boudě za Kjellsonovým domem, kdepak. S tím už skoncoval. V ságách se vyprávělo o okamžicích, kdy se hrdinův osud změnil, kdy stanul v ohnisku veškerého dění. Bern sice nebyl hrdina, ale nehodlal se vrátit. Ne z vlastní vůle.

Nejspíš dnes v noci nebo zítra zemře. Až se tak stane, nikdo za něj neodslouží pohřební obřad. Vypukne vášnivá hádka o to, jak zabít rouhačského zloděje koní, jak to co nejvíc protáhnout a kdo si to potěšení zaslouží nejvíc. Budou opilí a šťastní. Bernovi vytanula na mysli představa krvavého orla. Vytěsnil ji.

I hrdinové umírají. Obvykle mladí. Ti stateční odcházejí do Ingavinových síní. Nebyl si jistý, jestli je jedním z nich.

Mezi stromy byla hustá tma. Pod nohama cítil borové jehličí. Lesní vůně – mech, sosny, pach lišky. Zaposlouchal se. Slyšel jen vlastní dech a oddychování koně. Gyllir byl celkem klidný. Nechal ho tam a zamířil lesem zpátky na sever, kde podle něj měl být ženský dvorec. Už ho několikrát viděl, mýtinu vykácenou kousek od kraje lesa. Napadlo ho, že když někdo ovládá magii, umí si poradit s vlky. Nebo je třeba i využít. Říkalo se, že ženy, které tam žijí, si ochočily některá zvířata a umějí mluvit jejich jazykem. Bern tomu nevěřil. Znovu však udělal znamení kladiva, když o tom přemýšlel.

Nebýt vzdáleného svitu lucerny, vůbec by si ve tmě nevšiml příslušného rozcestí. Na světlo už sice teď uprostřed noci bylo pozdě, ale Bern netušil, jakými zákony či pravidly se tyto ženy řídí. Možná, že věštkyně – völur – bdí celou noc a přes den spí jako sova. Znovu se ho zmocnil pocit, že to všechno je jen sen. Nehodlal se vrátit a nechtělo se mu zemřít.

To už samo o sobě může člověka přimět, aby se vydal v noci ztemnělým lesem k příbytku věštkyně. Světla – byla dvě – s každým krokem jasněla. Už byla vidět pěšina a pak mýtina a stavby obehnané plotem – jeden velký srub obklopený menšími a kolem nich kruh neopadavých stromů a keřů, jako by jim něco bránilo přimknout se blíž.

Někde za ním zahoukala sova. Bern vzápětí pochopil, že to nebyla sova. Teď už se nemohl vrátit, i kdyby ho nohy poslouchaly. Buď ho spatřily nebo zaslechly.

Brána do dvorce byla zavřená a zamčená. Přelezl plot a uviděl pivovar a zamčený sklad s těžkými dveřmi. Prošel kolem nich do světla linoucího se z lamp v oknech největšího srubu. V ostatních budovách byla tma. Zastavil se a odkašlal si. Bylo tu ticho jako v hrobě.

„Ingavinův mír všem, kdo zde přebývají.“

Od chvíle, kdy vstal z lůžka, nepronesl jediné slovo. Vlastní hlas mu zněl skřípavě a přerývaně.

Žádná reakce zevnitř, nikde nikdo.

„Jsem neozbrojený a potřebuju poradit.“

Lucerny v oknech po obou stranách dveří blikaly dál stejně jako předtím. Z komína stoupal dým. Za domem byla malá zahrádka, převážně holá teď na jaře, kdy teprve roztával sníh.

Bern za sebou uslyšel nějaký zvuk a otočil se.

„Jsme hluboko v kalichu noci,“ pronesla žena, která odemkla bránu a zavřela ji za sebou, jakmile vešla na dvůr. Hlavu měla zakrytou kápí a ve tmě jí nebylo vidět do obličeje. Mluvila potichu.

„Návštěvníci k nám přicházejí ve dne… s dary.“

Bern sklopil oči k prázdným rukám. No jistě. Seid měl svou cenu. Jako asi všechno na světě. Pokrčil rameny ve snaze působit lhostejně. Vzápětí si svlékl kabátec. Podal jí ho. Žena chvíli stála bez hnutí, pak k němu přistoupila a mlčky si ho od něj vzala. Všiml si, že kulhá, napadá na levou nohu. Zblízka bylo vidět, že je mladá, stejně stará jako on.

Přistoupila ke dveřím srubu a zaklepala. Dveře se pootevřely. Bern neviděl, kdo v nich stojí. Mladá žena vstoupila. Dveře se zavřely. Znovu osaměl na mýtině pod hvězdami a jedním měsícem. Bez kabátce mu byla ještě větší zima.

Ušila mu ho starší sestra. Siv teď žila ve Vinmarku, na pevnině, byla vdaná, měla dvě děti, teď už možná i tři… nedostali od ní žádnou odpověď, když jí loni posílali zprávu o Thorkellově odchodu do vyhnanství. Bern doufal, že manžel je k ní laskavý a nezačal se k ní chovat jinak, když se dozvěděl o zapuzení jejího otce. Stát se to mohlo – manželčini příbuzní ho mohli zostudit, pohanět jeho syny a zbrzdit jeho ambice. Něco takového může člověka změnit.

Až se přes úžinu donese zpráva o Bernových skutcích, bude to další hanba. Obě jeho sestry možná zaplatí za to, co dnes v noci provedl. Vůbec na ně nemyslel. Přesněji řečeno nemyslel vůbec na nic. Jen vstal z lůžka jako ve snu a ukradl koně před východem měsíce duchů.

Dveře srubu se otevřely.

Kulhavá vyšla ven do kaluže světla. Pokynula mu, a tak se k ní vydal.

Bál se a nechtěl to na sobě dát najevo. Když k ní přistoupil, udělala jakýsi drobný posunek a on pochopil, že ho předtím ve tmě neviděla pořádně. Stále měla na hlavě kápi, která jí skrývala tvář; zahlédl světlé vlasy a bystré oči. Otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale neřekla. Jen mu pokynula, aby vstoupil. Bern vešel do srubu a ona za ním zavřela dveře zvenčí. Nevěděl, kam odešla. Nevěděl, co vůbec dělala venku tak pozdě.

Nevěděl skoro nic, když na to přišlo. Proč by se teď jinak chystal žádat od ženské magie to, co by muž měl udělat sám?

Zhluboka se nadechl a rozhlédl se ve světle krbu a lamp postavených v obou oknech i na velkém stole u protější stěny. Bylo tam tepleji, než čekal. Jeho kabátec ležel na druhém stole uprostřed místnosti mezi nějakým harampádím – věšteckými kůstkami, kamennou dýkou, kladívkem, řezbou Thüniho, větví, několika menšími větvičkami a mastkovými nádobkami různých velikostí. Všude byly poházené bylinky – některé ležely na stole, jiné byly zastrkané v hrncích a sáčcích na velkém stole vzadu u stěny. Na stole vzadu stála také židle a před ní dva dřevěné špalky místo schodů. Neměl ponětí, co to má znamenat. Na bližším z obou stolů spatřil lebku. Udržel kamenný výraz.

„K čemu je ale dobré okrádat mrtvého o koně, Berne Thorkellsone?“

Bern sebou trhl. Teď už se neovládl. Srdce mu tlouklo jako splašené. Hlas se ozval z nejtmavšího koutu místnosti, skoro až úplně vzadu a napravo od něj. Z čerstvě sfouknuté svíčky stoupal dým. Byla tam postel, na níž seděla nějaká žena. Říkalo se, že völur pije krev, že její duše se vydává mimo tělo a hovoří s duchy. Že její kletba zabíjí. Že jí je víc než sto let a ví, kde je Volganovcův meč.

„Jak… jak víš, co jsem…?“ vykoktal. Hloupá otázka. Vždyť zná i jeho jméno.

Rozesmála se. Byl to bezcitný smích. Neodbytně se mu vtíralo na mysl, že teď mohl ležet na slámě. Spát. Nebýt tady.

„Jakou moc bych si mohla osobovat, Berne Thorkellsone, kdybych nevěděla alespoň tolik o někom, kdo přišel v noci?“

Polkl.

„Tak moc jsi ho nenáviděl? Tyčku?“ Bern přikývl. Proč to popírat?

„Měl jsem důvod.“

„Vskutku,“ přitakala věštkyně. „Mnozí ho měli. Oženil se s tvou matkou, že?“

„To nebyl ten důvod.“

Znovu se zasmála. „Ne? Nenávidíš i svého otce?“ Opět polkl. Po těle mu začínal vyrážet pot.

„Thorkell Einarson je moudrý muž.“

Bern se neubránil pohrdavému odfrknutí. „A jak. Skončil ve vyhnanství, zničil rodinu a přišel o pozemky.“

„Býval vznětlivý, když se napil. Ale nebyl hloupý, co si pamatuju. Co jeho syn?“

Stále ji viděl jen nezřetelně, stín na lůžku. Že by se právě probudila? Říkali o ní, že nespí.

„Za tohle tě zabijí,“ dodala. V jejím hlase bylo ze všeho nejvíc slyšet jízlivé pobavení. „Budou se bát rozlíceného ducha.“

„To vím. Proto jsem přišel. Potřebuju… radu.“ Odmlčel se. „Je moudré vědět aspoň tohle?“

„Vrať toho koně,“ odpověděla bez obalu.

Zavrtěl hlavou. „K tomu bych nepotřeboval kouzla. Potřebuju poradit, jak mám žít. A nevracet se.“

To už se na lůžku pohnula. Vstala. Přistoupila k němu. Konečně na ni dopadlo světlo. Nebylo jí sto let.

Byla hodně vysoká, na kost vyzáblá, ve věku jeho matky nebo starší. Měla dlouhé vlasy, spletené do copů po obou stranách hlavy jako svobodné děvče, ale šedivé. Oči měla světle, ledově modré, tvář vrásčitou, protáhlou a nehezkou. Čišela z ní nesmlouvavá moc. Krutost. Kdyby byla mužem, měla by tvář drancovníka. Byla oblečená do těžkého roucha v barvě zaschlé krve. V drahé barvě. Při pohledu na ni se ho zmocňoval strach. Měla velmi dlouhé prsty.

„Myslíš, že si koupíš seid za mizerně ušitý kabátec z medvědiny?“ zeptala se.

Náhle si vzpomněl, že se jmenuje Iord. Už ani nevěděl, kdo mu to řekl, kdysi dávno. Na denním světle.

Odkašlal si. „Není mizerně ušitý,“ namítl. Neobtěžovala se s odpovědí. Vyčkávala.

„Nepřináším žádné jiné dary,“ pokračoval Bern. „Sloužím teď Arnimu Kjellsonovi.“ Podíval se na ni tak zpříma, jak jen svedl.

„Řeklas… že mnozí měli důvod nenávidět Halldra. Byl… štědrý k tobě a zdejším ženám?“

Dohad, risk, kostky vržené na hospodský stůl mezi korbely piva.

Netušil, proč to řekl. Neměl ponětí, jak na tu otázku přišel.

Znovu se zasmála. Teď už to znělo jinak. Pak zmlkla a upřela na něj ty přísné oči. Bern čekal s bušícím srdcem.

Náhle se pohnula a prošla kolem něj ke stolu uprostřed místnosti. Na ženu dělala dlouhé kroky. Když kolem něj procházela, zachytil závan její vůně – borová smůla a ještě něco, živočišný pach. Vzala nějaké bylinky, vhodila je do misky, přešla s miskou k zadnímu stolu, kde vytáhla něco zpoza vyvýšené židle a přihodila to do misky. Nebylo vidět co. Pak vzala tlouk a začala roztloukat a rozmělňovat směs v misce, zády k němu.

Stále pracovala ráznými pohyby, když znenadání pronesla: „Nenapadlo tě, co bys měl dělat, synu Thorkellův, synu Friggin? Právě jsi ukradl koně. Na ostrově. To je všechno?“

„Neumíš snad poznat kouzlem, co mě napadá – nebo nenapadá?“ opáčil dotčeně.

Znovu se rozesmála a letmo se po něm přes rameno ohlédla. Oči jí zářily. „Kdybych uměla číst myšlenky a budoucnost každého, kdo vstoupí do mého příbytku, nežila bych u lesa na Rabady ve srubu, do kterého zatéká. Byla bych u dvora Kjartena Vidursona v Hlegestu nebo ve Ferrieres nebo třeba u císaře v Sarantiu.“

„U džaditů? Upálili by tě jako pohanskou čarodějnici.“

Pořád se tvářila pobaveně a dál roztloukala byliny v kameninové misce. „Ne kdybych jim předpovídala budoucnost pravdivě. Králové chtějí vědět, co se stane, ať už věří ve slunečního boha nebo v jiného. I Aeldred by mě přijal, kdybych uměla pouhým pohledem zjistit vše o každém člověku.“

„Aeldred? Ten nikdy.“

Znovu se po něm ohlédla. „Mýlíš se. Po vědění hladoví ze všeho nejvíc. Tvůj otec to možná už zjistil, pokud drancuje na anglsynské půdě.“

„A drancuje? Na anglsynské půdě?“ zeptal se bez rozmýšlení. Uslyšel její smích. Teď už se po něm ani neohlédla.

Vrátila se k bližšímu stolu pro jakýsi flakónek. Vylila z něj do misky hustou kašovitou tekutinu, zamíchala ji a vše pak nalila zpátky do flakónku. Bern ji stále pozoroval s obavami. Tohle byla magie. Seid. A on se s tím zapletl. S čarodějnictvím. Temným jako noc, jako to, co dělají ženy ve tmě. Ale z vlastní vůle. Kvůli tomu sem přišel. A vypadalo to, že dosáhl jistého výsledku.

Upoutal ho jakýsi pohyb u ohně. Rychle se ohlédl. Mimoděk o krok couvl a zaklel. Něco se připlazilo po zemi k zadnímu stolu a zmizelo za truhlicí u stěny.

Věštkyně si všimla, kam se dívá. Usmála se. „Á. Viděls mého nového přítele? Ti, co připluli z jihu, mi dnes přinesli hada. Prý už v sobě nemá jed. Pro jistotu jsem nařídila jedné z dívek, aby se nechala kousnout. Potřebuju hada. Věděls, že při svlékání kůže přecházejí z jednoho světa do druhého?“

Nevěděl to. Samozřejmě, že ne. Nespouštěl oči z dřevěné truhly. Nic se tam nehýbalo, ale bylo to tam, stočené za truhlicí. Začínalo mu být horko. Cítil pach svého potu.

Nakonec se vrátil pohledem k ní. Už na něj čekala a zadívala se mu do očí.

„Pij.“

Nikdo ho nenutil k ní chodit. Vzal si od ní flakónek. Na třech prstech měla prsteny. Napil se. Nálev byl hustý, plný bylin, a polykal se obtížně.

„Jen polovinu,“ dodala rychle. Zarazil se. Vzala si od něj flakónek, dopila zbytek a postavila nádobku na stůl. Něco potichu pronesla, ale Bern neslyšel, co říká. Pak se opět otočila k němu.

„Svlékni se,“ vybídla ho. Zůstal na ni zírat. „Za kabátec si nekoupíš budoucnost ani pomoc duchů, ale mladík může vždycky darovat něco jiného.“

Nejdříve nerozuměl a pak pochopil.

Její odměřeností něco problesklo. Musela být starší než jeho matka, svrasklá a vrásčitá, s povislými prsy pod tmavorudým rouchem. Bern zavřel oči.

„Potřebuji tvé semeno, Berne Thorkellsone, má-li seid splnit svůj účel. Žádáš víc než jen věštbu, a to před úsvitem, jinak tě najdou a rozsekají tě na kusy, než tě nechají zemřít.“ Dívala se na něj bez slitování. „Víš, že to tak je.“

Věděl to. Měl sucho v ústech. Zadíval se na ni.

„Taky jsi ho nenáviděla?“

„Svlékni se,“ zopakovala. Přetáhl si tuniku přes hlavu.

Tohle všechno měl být jen sen. Nebyl. Opřel se o stůl a zul si boty. Pozorovala ho a nespouštěla z něj oči, tak světlé a modré. Nahmátl na stole lebku. Až teď zjistil, že není lidská. Nejspíš vlčí. Neuklidnilo ho to.

Ani ona se ho nesnažila uklidnit. Ocitl se v jiném světě nebo na prahu jiného světa – ženského světa, brány k ženskému vědění. Stíny a krev. Had v místnosti. Od těch, co připluli z jihu… a obchodovali během zapovězené doby, před pohřbem. Matně ho napadlo, že tady si s něčím podobným asi moc nelámou hlavu. Prý už v sobě nemá jed. Vnímal, jak mu obsah flakónku koluje žilami.

„Pokračuj,“ vybídla ho věštkyně. Žena by se neměla takhle dívat, pomyslel si Bern, a opět ucítil v ústech pachuť strachu. Zaváhal, pak si svlékl kalhoty a stanul před ní nahý. Narovnal se. Spatřil její úsměv, úzké rty. Motala se mu hlava. Co mu to dala? Pokynula mu a nohy ho samy odnesly na druhý konec místnosti k jejímu lůžku.

„Lehni si,“ nařídila mu. Nespouštěla z něj oči. „Na záda.“ Udělal, co řekla. Jeho svět už nebyl světem, kde bylo vše takové, jaké… by mělo být. Rozžehnal se s ním, když ukradl nebožtíkova koně. Ona zatím obcházela pokoj a sfoukávala nebo zamačkávala knoty svíček a lamp, až zůstalo jen světlo krbu vrhajícího rudý přísvit na protější stěnu. V přítmí to bylo snazší. Vrátila se a přistoupila k lůžku, na kterém ležel – obrys na pozadí ohně, shlížející na něj. Pomalu se natáhla – spatřil pohyb její ruky – a dotkla se jeho mužství.

Bern opět zavřel oči. Čekal, že její dotyk bude chladný jako stáří, jako smrt, ale nebyl. Přejela po něm prsty, po celé délce, a pak znovu, pomalu. Navzdory obavám a jakési neurčité hrůze vnímal sílící vzrušení. Hučelo mu v uších. Že by to bylo tím nápojem? Tohle nebylo jako dovádět s Elli nebo Anris na strništi po dožínkách, na slámě ve stodole za svitu měsíce.

Tohle ještě nikdy nezažil.

„Výborně,“ zašeptala völur a pak znovu. Stále po něm přejížděla rukou. „Tvé semeno je totiž nutné k dokončení kouzla. Přinášíš mi dar.“

Její hlas se opět změnil, zhrubl. Odtáhla ruku. Bern se třásl a oči měl pevně zavřené. Uslyšel zašustění odkládaného roucha. Najednou ho napadlo, kde je asi ten had, ale hned tu myšlenku zaplašil. Lůžko se pohnulo.

Nejdříve ucítil její dlaně na ramenou, koleno u jednoho boku a pak u druhého, potom k němu dolehla její vůně – a pak na něj bez váhání obkročmo dosedla a zprudka ho pojala do sebe.

Bern vydechl a uslyšel zvuk, který při tom mimoděk vydala. A náhle pochopil, nečekaně a bez varování, že zde přece jen má jistou moc. I zde v hájemství magie. Potřebovala něco, co jí mohl dát jen on. A bylo to právě toto vědomí, které se v něm vzedmulo a zmocnilo se ho pevněji než jakákoli jiná podoba touhy, když se nad ním ta žena – čarodějnice, völur, vědma, věštkyně, ať už se jí říkalo jakkoli – začala pohupovat a ztěžka dýchat. Když vykřikla čísi jméno (ne jeho), boky už se jí křečovitě chvěly. Přinutil se otevřít oči a uviděl, že si ho osedlala se zakloněnou hlavou, otevřenými ústy a zavřenýma očima jako nějakého přízračného hřebce ze svých temných snů, aby uchvátila – teď, když i jím projel ten prudký, trhaný záškub – semeno, které prý té noci potřebovala k seslání kouzla.

„Obleč se.“

Sklouzla z něj a seskočila z lůžka. Bez meškání, bez otálení. Už zase mluvila přísně a odměřeně. Oblékla se a zamířila k jedné z bližších stěn, na kterou třikrát důrazně zaklepala. Ohlédla se po něm stejně zachmuřeně jako předtím, jako by ta žena, která se nad ním ještě před chvilkou vzpínala se zavřenýma očima a přerývaným dechem, nikdy neexistovala. „Ledaže bys stál o to, aby tě ostatní viděly takhle, až přijdou.“

Bern neváhal. Zatímco se spěšně oblékal a obouval, věštkyně přistoupila ke krbu, vzala dlouhou svíci a začala opět rozžíhat lampy. Ještě je ani všechny nezapálila, ještě na sobě ani neměl kamizolu a už se otevřely vchodové dveře, jimiž vešly čtyři ženy a rozprchly se po místnosti. Budilo to dojem, že se snažily ho přistihnout neoblečeného. Což znamenalo, že musely…

Nadechl se. Netušil, co to znamená. Byl ztracený – v tomto srubu, v této noci.

Všiml si, že jedna z nich přinesla tmavomodrý plášť. Přistoupila s ním k věštkyni, zahalila ji do něj a sepjala jí ho na rameni stříbrnou sponou. Zbylé tři, z nichž žádná nebyla mladá, pokračovaly v rozžíhání lamp. Poslední se pustila do přípravy další směsi v jiné misce na stole. Neřekly jediné slovo. Bern nikde neviděl tu mladou, která s ním mluvila venku.

Žádná z nich mu nevěnovala pozornost vyjma letmého pohledu po příchodu do místnosti. Nějaký bezvýznamný muž. Ale ještě před chvílí jím nebyl, že ne? Něco ho ponoukalo, aby to řekl nahlas. Natáhl si kamizolu přes hlavu a stoupl si ke zválené posteli. Připadal si nezvykle bdělý, ostražitý – co bylo v tom nápoji, který mu podala? Ta, co chystala další směs, nalila výsledek do pohárku a odnesla ho věštkyni, která ho vypila jedním hltem a zašklebila se. Pak přešla ke dřevěným špalkům u zadního stolu. Dvě ženy, každá z jedné strany, jí pomohly vyšplhat k vyvýšené stolici a usadit se na ni. To už po celé místnosti žhnula světla.

Völur přikývla.

Čtveřice žen začala něco prozpěvovat v jazyce Bernovi neznámém. Jedna z lamp u postele najednou zhasla. Bern cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku. Tohle byl seid, magie, žádné předpovídání budoucnosti. Věštkyně zavřela oči a sevřela opěradla těžké židle, jako by se bála, že uletí. Jedna z prozpěvujících žen prošla kolem Berna s voskovicí a rozžehla zhasnutou lampu. Na zpáteční cestě se u něj zastavila. Jednou rukou mu stiskla hýždi, beze slova, ani se na něj nepodívala. Pak se připojila ke zbylým ženám před vyvýšeným stolcem. Bylo to stejné gesto, stejně nenucený projev nadřazenosti, jako když válečník štípne číšnici procházející kolem jeho stolu v krčmě.

Bern zrudl. Sevřel ruce v pěst. V tu chvíli však věštkyně se zavřenýma očima a rukama sevřenýma na opěradlech promluvila ze svého vyvýšeného místa vysokým hlasem – úplně jiným než předtím, ale dokonale srozumitelným.

Vrátily mu kabátec, což byl dar nad dary. Noc působila po vyhřátém srubu ještě chladněji. Odcházel pomalu, s očima stále ještě neuvyklýma tmě, pryč od dvorce, jehož světlo probleskovalo mezi stromy nalevo i napravo od něj. Soustředil se na cestu a na to, aby si co nejvěrněji zapamatoval, co mu řekla völur. Dostal přesné pokyny. Magie zjevně vyžadovala přesnost. Úzce vymezená trasa, z obou stran lemovaná jistou zkázou, od níž člověka dělí jediný chybný krok. Stále pociťoval účinky kouzelného nápoje zbystřujícího smysly. Vzdáleně si uvědomoval, že to, co teď dělá, by se mohlo jevit jako šílenství, ale sám to tak nevnímal. Připadal si… chráněný. Koně uslyšel, ještě než ho spatřil. Vlci sice požírali i měsíce při zvěstování konce světa a smrti bohů, ale Halldrova siváka ještě neobjevili. Bern k němu tiše promlouval, aby ho zvíře poznalo po hlase, když k němu přistupoval. Pročísl Gyllimu hřívu, odvázal ho od stromu a vyvedl ho zpátky na pole. Modrý měsíc stál vysoko na obloze a pomalu bledl, jak se noc přehoupla přes nejtemnější okamžik a spěla k rozbřesku. Bude si muset pospíšit.

„Co ti poradila?“

Bern se otočil na patě. Ani se zbystřenými smysly neslyšel nikoho přicházet. Kdyby měl meč, vytasil by ho, ale neměl ani dýku. Byl to však ženský hlas a on ho poznával.

„Co tady děláš?“

„Zachraňuju ti život. Možná. Jestli to vůbec půjde.“ Vybelhala se zpoza stromů. Došlo mu, že ji neslyšel přicházet, protože na něj čekala.

„Jak to myslíš?“

„Odpověz na mou otázku. Co ti poradila?“

Bern zaváhal. Gyllir frkl a nedočkavě pohodil hlavou. „Udělej tohle, řekni mi támhleto, stoupni si sem, jdi tam. Proč se všechny tak vyžíváte v rozkazování?“

„Můžu odejít,“ opáčila mladá žena mírně. Měla sice na hlavě kápi, ale pořád bylo vidět, jak pokrčila rameny. „A rozhodně jsem ti nenařídila, aby ses kvůli mně svlékl a lehl si na postel.“

Berna polil ruměnec. Zničehonic byl z celého srdce vděčný za tmu. Vyčkávala. To je pravda, říkal si, mohla by odejít a on by byl… přesně tam, kde byl před chvílí. Netušil, proč přišla, ale tato neznalost dnes dokonale zapadala do celkového obrazu. Snad by se mu to i zdálo legrační, kdyby to nebylo tak úzce provázané se… ženskými záležitostmi.

„Seslala kouzlo,“ odpověděl nakonec, „na tom stolci, v modrém plášti. Magickém.“

„Vím, jak je to se stolcem a pláštěm,“ přerušila ho netrpělivě.

„Kam tě posílá?“

„Zpátky do města. Zneviditelnila mě. Můžu projet hlavní ulicí a nikdo mě neuvidí.“ Slyšel, jak se mu do hlasu vkrádá náznak vítězoslávy. A proč by ne? Vždyť je to něco úžasného. „Mám dojet k jižanské lodi – je k ní přistavený můstek, ze zákona, kvůli prohlídce – a vjet rovnou do podpalubí.“

„I s koněm?“

Přikývl. „Mají tam zvířata. Dolů vede další můstek.“

„A pak?“

„Zůstat tam, dokud neodplují, a vylodit se v nejbližším přístavu. Nejspíš ve Ferrieres.“

Neuniklo mu, že na něj zůstala zírat. „Neviditelný? S koněm? Na lodi?“

Znovu přikývl.

Dívka se rozesmála. Bern cítil, jak opět rudne. „Co je na tom k smíchu? Kouzelná moc vaší völur? Ženská magie?“

Přitiskla si ruku na ústa a snažila se nesmát.

„Pověz mi,“ vypravila ze sebe nakonec, „jak to, že tě vidím, když jsi neviditelný?“

Bernovi se rozbušilo srdce. Přejel si rukou po čele. Najednou nevěděl, co na to říct.

„Jsi přece, é, jedna z nich. Jsi, é, součástí seidu?“

Přistoupila k němu. Viděl ji, jak pod kápí vrtí hlavou. Už se nesmála. „Vidím tě, Berne Thorkellsone, protože na tebe nepůsobí žádné kouzlo. Zajmou tě, jakmile vstoupíš do města. Lapí tě jako malé děcko. Obelhala tě.“

Zhluboka se nadechl. Vzhlédl k nebi. Přízračný měsíc, první jarní hvězdy. Ruce, v nichž držel koňské otěže, se mu rozklepaly.

„Proč by… Řekla mi, že nenáviděla Halldra stejně jako já!“

„To je pravda. Nebyl to náš přítel. Jenže Tyčka je mrtvý. A jí se bude hodit přízeň toho, kdo se stane novým místodržícím. Tvým dopadením – a oni se dozvědí, že tě kouzlem přiměla vydat se do jejich rukou, ještě než bude slunce stát v nadhlavníku – by si ji mohla získat, nemyslíš?“

Už si nepřipadal chráněný.

„Tady v lese se neobejdeme bez jídla a roboty,“ pokračovala nevzrušeně. „Neobejdeme se beze strachu a pomoci poskytovaných městem. To potřebuje každá völur, všude. Ty jí umožníš začít znovu po dlouhém sváru s Halldrem. Tvůj dnešní příchod pro ni byl darem shůry.“

Před očima mu vytanula žena zaklánějící se nad ním v záři ohně.

„A to hned v několika ohledech,“ dodala dívka, jako by mu četla myšlenky.

„Copak nemá magickou moc, nemá seid?“

„To jsem neřekla. I když si nemyslím, že by ji měla.“

„Kouzla tedy neexistují? Magie nemůže učinit člověka neviditelným?“

Opět se rozesmála.

„Kdyby jeden kopiník nezasáhl zamýšlený cíl, znamená to snad, že všechna kopí jsou k ničemu?“ Ve tmě nebylo vidět, jak se tváří. Přesto mu však něco došlo.

„Ty ji nenávidíš,“ pronesl. „Proto jsi přišla. Protože… protože tě dala pokousat hadem!“

Všiml si, jak znejistěla a poprvé za celou tu dobu zaváhala.

„Nemám ji zrovna v lásce, to ne,“ připustila. „Ale kvůli tomu bych sem nepřišla.“

„Tak proč?“ naléhal Bern už trochu zoufale. Další odmlka.

Mrzelo ho, že nemá po ruce světlo. Pořád ještě nespatřil její tvář.

„Jsme příbuzní, Berne Thorkellsone. Proto jsem přišla.“

„Cože?“ hlesl nechápavě.

„Tvoje sestra se provdala za mého bratra, na pevnině.“

„Siv se vdala…?“

„Ne, Athira se vdala za mého bratra Gevina.“

Náhle jím zalomcoval vztek, aniž věděl proč. „To z nás nedělá příbuzné, ženská.“

I ve tmě viděl, že ji to ranilo.

Kůň znovu nedočkavě přešlápl a tiše zaržál.

„Jsem daleko od domova,“ opáčila. „K tvé rodině mám na tomto ostrově asi nejblíž. Odpusť mi mou opovážlivost.“

Z jeho rodiny se stali bezzemci a otec skončil ve vyhnanství. Z něj samotného teď byl nevolník, který měl ještě dva roky spát na slámě v boudě.

„Jakou opovážlivost?“ vyjel na ni. „Tak jsem to nemyslel.“ Sám si nebyl jistý, jak to myslel.

Zavládlo ticho.

Bern usilovně přemýšlel. „Poslali tě do služby k věštkyni? Říkali o tobě, že máš zvláštní dar?“

Kápě se zvedla a opět klesla.

„Je podivné, jak často mívají neprovdané nejmladší dcery zvláštní dar, že?“

„Proč jsem o tobě ještě neslyšel?“

„Nemáme si s nikým začínat, abychom byly o to odkázanější na dvorec. Proto sem přivádějí dívky ze vzdálených vesnic a statků. Takhle to dělají všechny věštkyně. Ale mluvila jsem s tvou matkou.“

„Vážně? Cože? Proč…?“

Další pokrčení ramen. „Frigga je žena. Měla jsem jí vyřídit vzkaz od Athiry.“

„Každá máte nějaké svoje triky, co?“ pronesl v náhlém návalu trpkosti.

„Meče a sekery jsou mnohem lepší, viď?“ odsekla. Už zase ho propalovala pohledem, ale Bern věděl, že tma skrývá i jeho tvář.

„Všichni se snažíme nějak si zajistit živobytí, Berne Thorkellsone. Muži i ženy. Proč bys jinak byl teď tady?“

Stále ta trpkost.

„Protože můj otec je hlupák, který zabil člověka.“

„A jeho syn je co?“

„Hlupák, který bude do příštího východu měsíce mrtvý. Skvělý způsob, jak si… zajistit živobytí, že? Takový příbuzný se ti bude určitě hodit.“

Beze slova odvrátila hlavu. Kůň opět zaržál. Bern vnímal, jak se proudění vzduchu mění, jako by se noc skutečně překlopila a chýlila se k úsvitu.

„Ten had,“ začal rozpačitě. „Byl…?“

„Nejsem otrávená. Bolí to.“

„Musela sis… hodně zajít.“

„Jedna z nás mladších má vždycky přes noc hlídku. Střídáme se. Lidé chodívají po setmění. Díky tomu jsem tě viděla na koni a řekla jsem jí o tom.“

„Ne, myslel jsem… teď. Abys mě varovala.“

„Aha.“ Odmlčela se. „Věříš mi tedy?“

Teď už v tom byl náznak pochyb, stesku. Zrazovala kvůli němu věštkyni.

Usmál se koutkem úst. „Vždyť se díváš přímo na mě. Sama jsi to řekla. Nijak zvlášť neviditelný tedy nejsem. Až vyjde slunce, uvidí mě i ožralý drancovník, co se ani neudrží v sedle. Ano, věřím ti.“

Vydechla.

„Co ti udělají?“ zeptal se. Až teď ho to napadlo.

„Jestli zjistí, že jsem byla tady? Na to nechci myslet.“ Odmlčela se. „Jsi hodný, že se ptáš.“

Zničehonic se zastyděl. Odkašlal si. „Když se nevrátím do vesnice, bude jim jasné, žes mě… varovala?“

Zase ten smích, nečekaný, jasný a svěží. „Mohly by taky dojít k závěru, žes na to přišel sám.“

Taky se zasmál. Neubránil se tomu. Věděl, že by se to dalo chápat jako šílenství seslané bohy, ten smích na pokraji ošklivé smrti, ať už z té či oné příčiny. Ne otupělost způsobovaná nemocí z vody nebo kousnutím nakažené lišky, ale třeštění člověka, který ztratil přehled o tom, jak se věci mají. Smích zde, další zvláštnost v této tmě u lesa mezi duchy mrtvých, pod modrým měsícem pronásledovaným nebeským vlkem.

Až vlk zhltne oba měsíce, nastane konec světa. Berna teď však trápily naléhavější problémy.

„Co si počneš?“ zeptala se ho. Bylo to už potřetí, kdy měl pocit, že mu čte myšlenky. Třeba ta otázka zvláštního daru souvisí nejen s postavením nejmladší dcery. Opět zalitoval, že ji nevidí zřetelněji.

Shodou okolností mu však konečně přišla na mysl odpověď na její otázku.

Kdysi, před mnoha lety, byl jeho otec jednoho večera v dobré náladě, když vycházeli z domu, aby opravili uvolněná vrata do stodoly. Thorkell nebýval opilý často, natož vždy (pokud měl být upřímný ke svým vzpomínkám). Onoho letního večera byl střízlivý a klidný a o jeho rozpoložení vypovídala i skutečnost, že se spolu po práci vydali k severní hranici jejich pozemku a Thorkell vyprávěl svému jedinému synovi o dávných loupeživých výpravách, což činíval málokdy.

Thorkell Einarson se málokdy chvástal a byl skoupý na každý ždibec z tabule svých vzpomínek. Takové chování nebylo u Erlingů běžné, nebo aspoň ne u těch, které Bern znal. Mít neobyčejného otce nebylo vždy snadné, i když chlapec mohl najít jistou chmurnou útěchu ve zjištění, že druzí se bojí Thorkella stejně jako on sám.

Šuškali si o něm a opatrně na něj upozorňovali kupce připlouvající k ostrovu. Bern, pozorné dítě, to viděl na vlastní oči.

Slýchal historky od jiných mužů a měl určitou představu o tom, co jeho otec dokázal. Byl společníkem a přítelem samotného Siggura Volgansona až do konce. Plavby po rozbouřeném moři, nájezdy ve tmě. Útěk před Kyngaely poté, co Siggur zemřel a jeho meč se ztratil. Osamělé putování kyngaelskými kraji, pak přes celé anglsynské království k východnímu pobřeží a nakonec domů za moře do Vinmarku a na tento ostrov.

„Vybavuju si podobnou noc kdysi dávno,“ pronesl otec, opřený o balvan označující hranici jejich pozemku. „Zašli jsme moc daleko od lodí a oni nás zaskočili – Cuthbertova dvorní stráž, jeho nejlepší muži – mezi potokem a lesem.“

Cuthbert býval anglsynským králem v době, kdy Thorkell drancoval s Volganovcem. To už Bern věděl.

Vzpomínal na hezké chvíle jako tato, kdy byli spolu, slunce zapadalo, vítr se ztišil, otec se ztišil a povídal si s ním.

„Siggur nám té noci něco řekl. Řekl, že jsou chvíle, kdy můžeš pro přežití udělat jen jediné, i kdyby to mělo být sebevíc nepravděpodobné, a tak se chováš, jako by se to dalo zvládnout. Naší jedinou šancí bylo, že nepřátelé jsou si až moc jisti svým vítězstvím a nepostavili předsunuté hlídky kvůli nočnímu průlomu.“

Thorkell se zadíval na syna. „Je ti jasné, že každý staví předsunuté hlídky? Je to první věc, kterou vojsko udělá. Jen šílenec by to neudělal. Museli je postavit, nepřicházelo v úvahu, že by to neudělali.“

Bern přikývl.

„A tak jsme se pomodlili k Ingavinovi a zahájili průlom,“ pokračoval otec věcně. „Nějakých šedesát chlapů – dvě veslice – proti dvěma stům nebo ještě víc. Uháněli jsme naslepo tmou, někteří z nás na ukradených koních, někteří pěšky, neuspořádaně a co nejrychleji. Šlo jen o to dostat se k jejich ležení a probojovat se přes ně – případně tam ještě ukrást nějaké koně – zpátky k lodím vzdáleným dva dny cesty.“

Tady se Thorkell odmlčel a zahleděl se přes letní pole k lesu.

„Žádnou předsunutou hlídku nepostavili. Čekali na ráno, aby nás mohli rozprášit, většina už spala a jen několik jich ještě popíjelo a zpívalo. Třicet nebo čtyřicet jsme jich pozabíjeli, uloupili jsme koně pro některé z těch, co šli pěšky, a zajali jsme dva thény, úplnou náhodou – ve tmě nebylo vidět, o koho jde. A ráno jsme je vyměnili s Cuthbertem za to, že nás nechá vrátit se k lodím a odplout.“

Bern si pamatoval, jak se otec ušklíbl pod zrzavými vousy, když to říkal. Málokdy se usmíval.

„Anglsynové na západě pak povstali proti králi Cuthbertovi a díky tomu se stal králem Athelbert, pak Gademar a Aeldred. Drancování bylo čím dál těžší a potom Siggur zemřel v Llywerthu. Tehdy jsem se rozhodl stát se statkářem. Strávit zbytek života spravováním rozbitých vrat.“

Nejdříve ale musel uprchnout, sám a pěšky, přes dvě další země.

Chováš se, jako by se to dalo zvládnout.

„Uteču na pevninu,“ řekl Bern tiše té dívce ve tmě u lesa. Strnula.

„Ukradneš loď?“

Zavrtěl hlavou. „Na žádnou loď, kterou bych zvládl řídit sám, bych s sebou nemohl vzít koně.“

„Ty tady toho koně nenecháš?“

„Já tady toho koně nenechám.“

„A jak tedy?“

„Přeplavu tam. Jak jinak.“ Usmál se, i když věděl, že to ve tmě není vidět.

„Umíš plavat?“ zeptala se po chvíli. Zavrtěl hlavou. „Tak daleko ne.“

Hrdinové se ocitají v mezních situacích, v okamžicích, které na nich zanechávají svůj punc, a taky umírají mladí. Ledová voda, konec zimy, kamenité pobřeží Vinmarku na druhém konci světa za úžinou, stěží viditelné ve dne, pokud zrovna nepadne mlha, ale ne v této chvíli.

Co by to byl za hrdinu, kdyby se mu nikdy nenaskytla šance něco vykonat? Kdyby zahynul na prvním prahu?

„Sázím na to, že mě kůň unese,“ dodal. „Budu se… chovat, jako by se to dalo zvládnout.“ Vnímal, jak se s ním při těch slovech začíná něco dít a dostává se do zvláštní nálady. „Dáš mi své slovo, že v moři nebudou žádné příšery?“

„Kéž bych mohla.“

„Tak tomu říkám upřímnost,“ opáčil a znovu se zasmál. Ona tentokrát ne.

„Voda bude hodně studená.“

„Samozřejmě.“ Zaváhal. „Ty něco… vidíš?“ Pochopila, jak to myslel.

„Ne.“

„Jsem pod hladinou?“

Snažil se, aby to vyznělo jako vtip.

Zavrtěla hlavou. „To nepoznám. Je mi líto. Jsem spíš… nejmladší dcera než věštkyně.“

Další odmlka. Došlo mu, že by bylo na místě pociťovat strach.

Noční moře, všude černočerná tma…

„Mám… něco vyřídit tvé matce?“

Nemyslel na to. Vlastně nemyslel na nic. Teď se nad tím zamyslel.

„Radši řekni, žes mě neviděla. Že jsem na to přišel sám. A zemřel jsem na to, na moři.“

„Třeba nezemřeš.“

Zřejmě tomu sama nevěřila. Z Vinmarku musela doplout na ostrov lodí. Znala úžinu, tamní proudy a chlad, i kdyby tam nečíhaly žádné příšery.

Bern pokrčil rameny. „O tom už rozhodnou Ingavin a Thünir. Sešli kouzlo, jestli nějaké umíš. Modli se za mě, jestli ses ještě nepomodlila. Snad se někdy setkáme. Díky, žes přišla. Zachránilas mě před… přinejmenším jedním druhem ošklivé smrti.“

Bylo po půlnoci a k pláži ležící nejblíž pevnině to byl ještě pěkný kus cesty. Nic dalšího už neřekl a ona taky ne, ale i ve tmě bylo vidět, že z něj nespouští oči. Nasedl na koně, kterého nehodlal postoupit pohřebnímu obřadu Halldra Tyčky, a odjel.

Krátce před příjezdem k pláži jihovýchodně od lesa si uvědomil, že neví, jak se ta dívka jmenuje a jak vůbec vypadá. Nejspíš na tom nesejde – pokud se spolu ještě někdy shledají, tak asi až v posmrtném životě.

Dojel kolem temné masy boru ke kamenitému místečku u vody, skalnatému a divokému, nechráněnému, bez jediného člunu. Teď v noci zde nebyl jediný rybář. Neúnavné dunění moře, hutný hluboký zvuk, sůl ve tváři a vítr dotírající ze všech stran. Modrý měsíc na západě, teď už za ním, a bílý dnes vyjde až po úsvitu. Na volném moři bude tma. Jen sám Ingavin ví, jaké nestvůry tam mohou číhat, aby ho stáhly pod vodu. Ale toho koně tady nenechá. Nevrátí se. Je třeba udělat to jediné, co zbývá, a chovat se, jako by se to dalo zvládnout. Tehdy Bern nahlas proklel svého otce za to, že zabil jiného člověka a přivodil tohle jim všem, sestrám, matce i jemu samotnému, a vjel se sivákem do příboje, bílého v místech, kde se tříštil o kameny, a pak už černého, pod hvězdami.

Kapitola 2

„Potíž s námi,“ utrousil Dai shlížeje na dvůr statku skrz zlatozelené listí, „je v tom, že vymýšlíme dobré básně a špatné obléhací stroje.“

Obléhání přitom ani zdaleka nepřicházelo v úvahu. Byl to tak nepodstatný postřeh a pro Daie tak typický, že Alun vyprskl smíchy. Nebylo to od něj příliš moudré vzhledem k tomu, kde se zrovna nacházeli.

Dai mu rychle zakryl ústa dlaní. Alun po chvíli dal posunkem najevo, že už se ovládá, a bratr se zamručením ruku odtáhl.

„Chtěl bys snad obléhat někoho konkrétního?“ zeptal se potichu Alun. Opatrně se nadzvedl na loktech. Keře se ani nepohnuly.

„Napadá mě jeden básník,“ odpověděl Dai neuváženě. Měl ve zvyku vtipkovat a jeho mladší bratr měl ve zvyku smát se jeho žertům; teď leželi pod listovím a sledovali skot v ohradě pod nimi. Přišli na sever loupit dobytek. Kyngaelové to mezi sebou často dělávali.

Dai spěšně zvedl ruku, ale Alun už se tentokrát dokázal ovládnout. Nemohli si dovolit, aby je někdo spatřil. Bylo jich jen dvanáct – teď už dokonce jedenáct, protože Gryffeth padl do zajetí – a nacházeli se hluboko na území Arberthu. Ne víc než dva nebo tři dny severně od moře, hádal Dai, i když si nebyl tak úplně jistý, kde teď jsou a co je zač ten obrovský statek pod nimi.

Dvanáct byl nejmenší počet pro drancpartu, ale bratři si byli jisti svými schopnostmi, a to do jisté míry opodstatněně. V Kadyru se navíc říkalo, že kterýkoli Kadyřan vydá za dva Arberťany a přinejmenším za tři Llywerťany. Ve zbylých dvou provinciích to možná počítali jinak, ale to byla jen marnivost a plané holedbání.

Totiž měly být. Bylo znepokojivé, že Gryffeth se nechal při výzvědách zajmout tak snadno. Dobrá zpráva byla, že s sebou prozíravě měl Alunovu harfu, aby ho považovali za potulného pěvce. Špatná zpráva byla, že Gryffeth – jak všichni věděli – nezahraje a nezazpívá jedinou notu, ani kdyby mu šlo o život. Jestli se tam dole budou chtít přesvědčit, že je tím, za koho se vydává, odhalí ho. A pak mu budou muset zachránit život oni.

Bratři proto zanechali devět mužů u silnice mimo dohled a vyšplhali na tento skalní převis, aby vymysleli, jak ho vysvobodit. Když se vrátí domů bez dobytka, bude to nedobré, ale nebude to žádná ostuda. Ne každý dranc uspěje a stále se z toho dá vykřesat historka, která bude stát za to. Ale jestli jejich královský otec nebo strýc bude muset vyplatit výkupné za bratrance zajatého při nezákonné loupeživé výpravě do Arberthu během oficiálně vyhlášeného příměří, no, to už… bude hodně špatné.

A jestli synovec Owyna Kadyrského zemře v Arberthu, mohlo by to znamenat válku.

„Kolik myslíš, že jich je?“ zamumlal Dai.

„Něco kolem dvaceti? Je to velký statek. Kdo tam žije? Kde to jsme?“

Dai si všiml, že Alun pořád ještě sleduje krávy. „Dobytek pusť z hlavy,“ sykl na něj. „Všechno je jinak.“

„Třeba ne. Co kdybychom večer vypustili krávy z ohrady, čtyři z nás by je rozehnali po údolí a zbytek by vyrazil zachránit Gryffetha, zatímco místní se budou honit za dobytkem?“

Dai se zamyšleně zadíval na mladšího bratra. „To je nečekaně mazané,“ připustil nakonec.

Alun ho praštil do ramene, docela tvrdě. „Sklapni, kozojebe,“ dodal vlídně. „Tohle byl tvůj nápad a já se nás teď z toho snažím vysekat. Tak si na mě nevyskakuj. Do jakého pokoje ho dali?“

To se právě Dai snažil určit. Statek – jeho vlastník musel být boháč – byl velký, rozlehlý a táhl se z východu na západ. Dai rozeznával obrys velké síně za dvoukřídlovými dveřmi pod sebou a na obou koncích hlavní budovy křídla stáčející se na sever. Dům rozšiřovaný po etapách, místy zděný a místy dřevěný. Neviděli, jak odvádějí Gryffetha dovnitř, jen objevili stopy zápasu na pěšině.

Dva pasáčci sledovali dobytek z protějšího konce oploceného výběhu východně od budovy. Malí kluci, bez ustání mávající rukama a odhánějící mouchy. Žádný z ozbrojenců se nevynořil z domu od chvíle, kdy bratři dorazili k houští nad statkem a spatřili hlouček mužů hovořících zlobným tónem, jak vcházejí dovnitř hlavním vchodem. Jednou nebo dvakrát zaslechli z domu zvýšené, vzdálené hlasy a pak vyšla nějaká dívka, která zamířila ke studni pro vodu. Jinak bylo ticho a horko, ospalé pozdně jarní odpoledne s motýly, bzučícími včelami a kroužícím jestřábem.

Dai chvíli obhlížel situaci.

Oba bratři dobře věděli, i když to ani jeden z nich neřekl nahlas, že se jim s největší pravděpodobností nepodaří vysvobodit muže z hlídané místnosti, aniž by na obou stranách umírali lidé, a to i v noci a s pomocí diverzní akce. Během příměří. Jejich výprava se zvrtla, ještě než vůbec začala.

„Jsme si vůbec jistí, že tam je?“ zapochyboval Dai.

„Já ano,“ opáčil Alun. „Těžko bude někde jinde. Že by tam byl jako host? É, myslíš, že by mohli…?“

Dai se na něj zadíval.

Gryffeth neuměl hrát na harfu, kterou měl u sebe, byl vybavený mečem a koženou zbrojí, v sedlové brašně měl přilbu a vypadal přesně jako ten typ mladíka, navíc s kadyrským přízvukem, jaký by mohl mít za lubem nějakou neplechu, což také měl.

Mladší bratr přikývl, ještě než Dai odpověděl. Naneštěstí to bylo jasné jako facka. Alun zanadával a pak procedil:

„Dobrá, tak je tam jako zajatec. Musíme jednat rychle a vědět přesně, kam jdeme. No tak, Daii, vymysli už něco. Kde ho při Džadově jménu můžou držet?“

„Při Džadově svatém jménu, Brynn ap Hywll obvykle umisťuje zajatce do místnosti na východním konci hlavní budovy, když je drží tady. Pokud si dobře pamatuji.“

Oba se otočili jako na obrtlíku. Alun zahlédl, že Dai už má vytasený nůž.

Svět bývá někdy složité místo plné nepředvídatelností. Zejména pokud opustíte rodný dům a pohodlí domova. I tak ale existovala rozumná vysvětlení, proč by teď někdo mohl stát tady nahoře, hned za nimi. Jeden z jejich mužů mohl přijít s nějakou novinou, některý ze strážných tam dole si mohl z dopadeného zajatce odvodit přítomnost dalších Kadyřanů a přišel se o ní přesvědčit, nebo je možná někdo zahlédl při výstupu na převis.

To, co ve skutečnosti spatřili, bylo obzvlášť nepravděpodobné. Muž, který odpověděl na Alunovu otázku, byl nevysoký, šedovlasý, s hladce oholenými tvářemi i bradou, a usmíval se na ně. Byl sám, rozpažené ruce držel dlaněmi vzhůru, byl neozbrojený… a oblečený v zašlém, leč nezaměnitelném žlutém rouchu se zlatým Džadovým kotoučem u krku.

„Možná si to už dobře nepamatuji,“ připustil smířlivě. „Už je to nějaký čas, co jsem tu byl naposledy a to víte, paměť začíná ke stáru vynechávat.“

Dai zamrkal a zavrtěl hlavou, jako by se vzpamatovával z úderu.

Postarší duchovní je zaskočil zcela nepřipravené.

Alun si odkašlal. Jedna podrobnost mu utkvěla v paměti jasněji než ostatní. „Říkals, é… Brynn ap Hywll?“

Daiovi se pořád ještě nevrátila řeč. Duchovní dobromyslně přikývl.

„Á. Už jste o něm slyšeli, viďte?“

Alun znovu zaklel. Měl co dělat, aby přemohl sílící pocit paniky.

Duchovní se zatvářil káravě a pak se uchechtl. „Tak ho tedy znáte.“

Samozřejmě, že ho znali. „Tebe ale neznáme,“ vypravil ze sebe Dai, když se konečně zmohl na slovo. Sklopil nůž. „Jak ses sem dostal?“

„Stejně jako vy, řekl bych.“

„Neslyšeli jsme tě.“

„To vidím. Omlouvám se. Nedělal jsem hluk. Život mě to naučil. To víte, nebyl jsem si jistý, co tady nahoře najdu.“

Dlouhý žlutý kněžský hábit nebyl zrovna vhodný pro tichý výstup a ten člověk už nebyl nejmladší. Ať to byl kdokoli, nebyl to žádný obyčejný řeholník.

„Brynn!“ zamumlal Alun nevesele. Vnímal, jak na něj doléhá tíha toho jména – i jeho významu. Srdce mu bušilo jako splašené.

„Slyšel jsem,“ odpověděl jeho bratr.

„Taková prokletá smůla, u Džada!“

„Tak nějak,“ opáčil Dai, jehož pozornost se cele upínala na cizince. „Ptal jsem se, kdo jsi. Považoval bych za velkou laskavost, kdybys nás poctil svým jménem.“

Duchovní se potěšeně usmál.

„Váš otec a jeho rod při vší své hříšnosti nikdy nezapomínali na dobré vychování. Jak se má Owyn? A vaše paní matka? Doufám, že oba dobře? Už je to mnoho let.“

Dai opět zamrkal. Jsi kadyrský princ, připomněl si v duchu. Dědic knížecího otce. Narodil ses, abys velel a rozhodoval. Náhle si to potřeboval připomenout.

„Jsi proti nám ve výhodě po všech stránkách, které si umím představit,“ pronesl jeho bratr a v koutku úst mu zacukalo. Alunovi přijde nějak moc věcí legračních, pomyslel si Dai. To je pro mladší bratry typické. Nemají takovou zodpovědnost.

„Po všech stránkách? Vždyť jeden z vás má nůž,“ namítl duchovní, ale s úsměvem. Spustil ruce k bokům. „Jsem Ceinion z Llywerthu, služebník Džadův.“

Alun padl na kolena.

Dai vnímal, jak mu spadla čelist. Rychle zavřel ústa a cítil, že rudne jako klouček přistižený lektorem při lelkování. Bez meškání zasunul nůž do pochvy a poklekl vedle bratra se sklopenou hlavou a rukama pokorně sepjatýma. Nedokázal vyjádřit své pocity. Vrchol nepředvídatelnosti. Ten nevýrazný mužík ve žlutém hábitu na tomto zalesněném svahu byl veleknězem všech tří svárlivých kyngaelských provincií.

A teď jim oběma nevzrušeně požehnal znamením Džadova kotouče.

„Doprovoďte mě dolů,“ vybídl je, „stejnou cestou, jakou jste přišli. Pokud proti tomu nic nenamítáte, budete od této chvíle má osobní stráž. Rozhodli jsme se zavítat sem na Brynnfell cestou na sever k Amrenovu dvoru v Bedě.“ Odmlčel se. „Nebo jste opravdu chtěli zkusit zaútočit na Brynnovo sídlo? To bych vám neradil, víte.“ To bych vám neradil. Alun nevěděl, jestli se má smát nebo opět nadávat. Vždyť Brynn ap Hywll byl jen námětem nějakého čtvrtstoletí historek a písní. Tady na západě mu přezdívali „Erlingova zhouba“. Mládí strávil bojem s drancovníky ze zámoří po boku svého bratrance Amrena, nynějšího vládce Arberthu, o němž se také vyprávěly příběhy. Tehdy s nimi jezdíval Daiův a Alunův otec a strýc – a také tento muž, Ceinion z Llywerthu. Generace, která porazila Siggura Volgansona – Volganovce – a jeho válečné veslice. A Brynn byl tím, kdo ho zabil.

Alun se nadechl, aby se uklidnil. Jejich otec, který tak rád řečníval s demižonem po ruce, vyprávěl příběhy o všech těchto mužích. Bojoval s nimi – a pak někdy i proti nim.

Když sestupovali dolů a vycházeli z lesa za pomazaným veleknězem všech Kyngaelů, Aluna napadlo, že se s Daiem a svými přáteli ocitl v hodně zrádných vodách. Brynnfell. Tam dole pod nimi byl Brynnfell.

A oni se chystali na něj zaútočit. S jedenácti muži.

„Tohle je jeho tvrz?“ slyšet říkat Daie. „Myslel jsem –“

„Že je jí Edrys? Jeho hrad? Ten se samozřejmě nachází na severovýchodě, poblíž Rhedenu a Rhedenského valu. A tohle není jediný statek. Jen ten největší. Zrovna na něm přebývá.“

„Cože? Tady? On? Brynn?“

Alun se snažil dýchat normálně. Dai mluvil jako přiomráčený. Jeho bratr, který za všech okolností zachovával chladnou hlavu. Alunovi přišlo, že i tohle je skoro legrační. Skoro.

Ceinion z Llywerthu v čele jejich malé výpravy pokýval hlavou.

„Vlastně přijel, aby mě tu uvítal osobně. Musím říct, že je to od něj hezké. Dal jsem mu vědět, že tudy budu projíždět.“ Ohlédl se.

„Kolik mužů máte? Viděl jsem vás dva, jak šplháte nahoru, ale jinak už nikoho dalšího.“

Jeho hlas zničehonic zpřísněl. Dai mu odpověděl.

„A kolik jich padlo do zajetí?“

„Jen ten jeden,“ upřesnil Dai. Alun mlčel. Mladší bratr.

„Gryffeth se jmenuje? Ludhův syn?“ Dai přikývl.

Prostě je odposlouchával, opakoval si Alun. Není v tom žádná božská jasnovidnost, nic hrůzostrašného.

„Dobrá tedy,“ opáčil duchovní bryskně a otočil se k nim. Zrovna vycházeli z lesa na pěšinu. „Považuji za zbytečné, aby dnes umírali dobří lidé. Jsem ochotný kát se za klam učiněný ve jménu Džadova míru. Poslouchejte. Vy a vaši druzi jste se ke mně připojili předpředevčírem po předchozí domluvě u brodu přes řeku Llyfarch. Doprovázíte mě na sever jako projev dobré vůle, a také abyste mohli navštívit Amrenův dvůr v Bedě a pomodlit se s ním v nově postavené svatyni během nynějšího příměří. Je vám to všechno jasné?“

Obě hlavy se zvedly a klesly na výraz souhlasu.

„Povězte mi, je váš bratranec Gryffeth ap Ludh důvtipný muž?“

„Ne,“ odpověděl po pravdě Dai.

Duchovní udělal grimasu. „Co jim mohl prozradit?“

„Nemám tušení.“

„Nic,“ ozval se Alun. „Není moc bystrý, ale umí držet jazyk za zuby.“

Duchovní zavrtěl hlavou. „Proč by ale mlčel, kdyby stačilo říct, že jel napřed, aby je zpravil o mém příjezdu?“

Dai se zamyslel a pak se rozzářil.

„Jestli s ním Arberťané jednali neurvale, pak mlčel jen proto, aby je zahanbil, až přijedeš, můj pane.“

Duchovní se nad tím zahloubal a opětoval jeho úsměv.

„Owynovi synové musejí mít za ušima,“ zamumlal. Zřejmě ho to potěšilo. „Jeden z vás to vysvětlí Ludhovu synovi, až budeme uvnitř. Kde jsou vaši ostatní muži?“

„Jižně odsud, ukrytí u silnice. A tvoji, můj pane?“

„Žádné nemám,“ odpověděl kyngaelský velekněz. „Nebo jsem aspoň dosud neměl. Pamatujte – teď jste moji muži vy.“

„Tys přijel z Llywerthu sám?“

„Přišel. A ano, sám. Potřeboval jsem si o něčem popřemýšlet a v zemi koneckonců vládne příměří.“

„A půlka lesů je prolezlá psanci.“

„Psanci, kteří vědí, že duchovní u sebe nemá nic, co by mu stálo za to vzít. S mnoha z nich jsem odříkával jitřní modlitby.“ Pokračoval v chůzi.

Dai znovu zamrkal a následoval ho.

Alun nevěděl, co si o tom má myslet. Zčásti pociťoval zvláštní radost. Už jen proto, že o tomto člověku slyšel tolik příběhů, z toho několik od svého otce a strýce, i když věděl, že mezi nimi došlo k roztržce, a také něco o její příčině. A protože velekněz je právě zachránil před bláhovým útokem na jinou legendu v jejím vlastním domě.

Jeden Kadyřan možná vydá za dva Arberťany, což ovšem neplatí – pomineme-li harfenickou krasomluvu a písně vzešlé ze džbánku piva – pro válečnickou družinu Brynna ap Hywll.

Tito muži bojovali s Erlingy už předtím, než se Dai s Alunem narodili, když ještě Kyngaelové žili ve strachu z otroctví a kruté smrti po tři roční období ze čtyř a prchali do hor při každé zmínce o přídích zdobených dračími hlavami. Teď už bylo jasné, proč tak snadno zajali Gryffetha. Jejich noční útok na tento statek by neměl šanci uspět. Skončil by ostudou nebo jejich smrtí. Jeho mysl si tu pravdu přehazovala sem a tam jako člunek na tkalcovském stavu.

Alun ab Owyn byl toho dne ještě docela mladý kadyrský princ a jaro bylo v plném rozpuku nejen v kyngaelských provinciích, ale na celém světě. Netoužil zemřít. Na něco si vzpomněl.

„Mimochodem, můj bratranec mi jen nesl harfu. Kdyby se někdo ptal, můj pane.“

Duchovní se po něm ohlédl.

„Gryffeth neumí zpívat,“ vysvětloval Dai. „Ne že by Alun nějak zvlášť uměl.“

Žert, pomyslel si Alun. Výborně. Dai už je zase ve své kůži, nebo brzy bude.

„Počítám, že se bude konat hostina,“ poznamenal Ceinion z Llywerthu. „Brzy se o tom přesvědčíme.“

„Já to spíš umím s obléhacími stroji,“ připustil Alun neochotně.

Odměnou mu byl bratrův smích, záhy ztišený.

„Vašeho knížecího otce jsem znal velmi dobře. Bojoval jsem s ním i proti němu. Býval to mladík nevalné pověsti, smím-li hovořit upřímně, a statečný muž.“

„Neodvažuji se doufat, že jednoho dne budeš tak soudit i o nás, můj pane, ale budeme o to usilovat,“ pronesl Dai s úklonou.

Nacházeli se ve velké síni Brynnfellu za hlavními dveřmi. Za zády měli dlouhou chodbu vedoucí k východnímu a západnímu křídlu. Byl to obrovský dům. Gryffeth už se dočkal propuštění – z místnosti na konci východní chodby, přesně jak tipoval duchovní. Alun ho šeptem uvedl do obrazu a odebral mu harfu.

Dai se s úsměvem napřímil. „Dovol mi dodat, můj pane, že nevalná pověst u Arberťanů bývá někdy v Kadyru ctěna. Sám víš, že ne vždy nám bylo dopřáno příměří, které nás sem přivádí.“

Alun se v duchu pousmál, ale navenek se tvářil vážně. Pomyslel si, že Dai měl celý život na vybrušování podobných proslovů. Kyngaelové přikládali velký význam slovům, nuancím a rafinovanosti. Pro krádeže dobytka to sice platilo také, ale teď je na pořadu jiná hra.

Zjizvený starý válečník – o hlavu vyšší než oba bratři – je obdařil spokojeným úsměvem. Na Brynnovi ap Hywll bylo všechno velké – ruce, obličej, ramena i pas. Dokonce i prošedivělý knír měl plný a hustý. Byl ruměný, tělnatý a plešatějící. Ve svém domě nenosil žádnou zbraň, na několika tlustých prstech měl prsteny a na krku těžký zlatý nákrčník. Erlinská práce – místo kladiva boha hromu se na něm houpal sluneční kotouč. Alun hádal, že si ho asi někde vybojoval, nebo ho dostal jako výkupné.

Pokud pohled na předmět určený k nošení pohanských symbolů Ingavina vzbuzoval v Ceinionovi z Llywerthu nelibost, nedával to najevo. Velekněz byl úplně jiný, než by Alun očekával, i když by nebyl schopný říct, co vlastně čekal. Rozhodně ne muže, kterého s takovým zápalem políbila lady Enid, zatímco její manžel se souhlasně usmíval.

Alun si pamatoval, že veleknězova manželka zemřela už dávno, ale podrobnosti si vybavoval jen matně. Nemůžete si přece zapamatovat všechno, co vám nadiktuje lektor nebo navykládá hovorný otec u krbu.

„Dobře řečeno, mladý princi,“ zaburácel Brynn a vytrhl Aluna z rozjímání. Daiova odpověď zřejmě jejich hostitele opravdu potěšila. Měl zvučný hlas, který se musel dobře rozléhat nad bojištěm.

Jejich příchod do Brynnfellu nakonec proběhl hladce. Alun měl pocit, že to tak obvykle chodívá, když je do toho zapojený Ceinion z Llywerthu. Pokud bylo něco zvláštního na tom, že duchovní dorazil s kadyrskou družinou, ačkoli jindy chodil všude sám a bylo o něm dobře známo, že už víc než deset let neprohodil s knížetem Owynem jediné slovo… inu, i zvláštní věci se občas dějí a on byl koneckonců jejich veleknězem.

Brynn byl zřejmě ochotný hrát tu komedii s nimi bez ohledu na to, co si ve skutečnosti myslel. Alun si všiml, jak zaletěl pohledem k Ceinionovi, který tam stál s pozorným, blahovolným výrazem v bezvousé tváři a štíhlýma rukama založenýma v rukávech kněžského roucha. „Dokonce to vypadá, že už jste se vydali stezkou ctnosti, když děláte doprovod našemu milovanému duchovnímu a zdržujete se skandálního chování vašeho otce za mladých let.“

Dai zachoval vážnou tvář. „Svatost jeho výsosti velekněze je nakažlivá. Je nám ctí, že s ním můžeme cestovat, a jsme za to vděčni.“

„O tom nepochybuji,“ opáčil Brynn ap Hywll trochu moc suše. Dai se bál, že se Alun rozesměje, ale mladší bratr se udržel.

Sám měl přitom co dělat, aby přemohl veselí… tohle byl ten tanec, ty výpady a úhyby slov, poodhalovaných a hned zase skrývaných významů, od nichž se odvíjely všechny slavné dvorské písně a skutky. Erling by se možná raději prodrancoval a propustošil do vytouženého posmrtného života, v němž bude… dál drancovat a pustošit, ale Kyngaelové vnímali krásu světa – Džadův svatý dar – nejen v mečích a loupení.

Což by ovšem mohlo vysvětlovat, proč se tak často stávali terčem loupeživých nájezdů – ze zámořského Vinmarku a teď i pod nátlakem Anglsynů zpoza Rhedenského valu. Sám to dnes řekl – básně u nich mají přednost před obléhacími stroji. Až příliš často se uchylují ke slovům místo zbraní.

Teď se tím hlouběji nezabýval. Opájel se přítomností dvou největších velikánů západních zemí, když se jarní loupeživá výprava, zrozená z nudy a nepřítomnosti otce, který vyrazil na lov bez nich (Owyn měl schůzku s milenkou), změnila v něco úplně jiného.

Mladý Dai ab Owyn byl, jinak řečeno, v onom povzneseném stavu mysli a ducha, kdy by téměř mohl předvídat, co se onoho večera stane. Byl pozorný, přístupný, velice vnímavý… a zranitelný. V takových okamžicích může člověka tvrdě zasáhnout celá řada věcí a následky mohou být trvalé – i když je třeba dodat, že k tomu častěji dochází v příbězích vyprávěných pěvci v hodovních síních než při neplánovaných loupežích dobytka, které se zvrtnou.

Alun na přání lady Enid zaujal těsně před večeří místo na pěveckém stolci. Brynnova manželka byla vysoká, tmavovlasá, tmavooká a mladší než její muž. Půvabná žena, která se mezi přítomnými muži nijak neostýchala. Žádné z místních žen nepůsobily plaše, když na to přišlo.

Teď ladil harfu (svou oblíbenou chrottu, vyrobenou na zakázku) a snažil se ničím nerozptylovat. V hodovní síni se zrovna hrály triády a dopíjel se přípitek na uvítanou navržený Brynnovým duchovním, než přinesou jídlo. Ceinion prorokoval hostinu a jeho předpověď se vyplnila. Nepili pivo, ale víno. Brynn ap Hywll byl bohatý.

Někteří z přítomných ještě stáli, jiní už usedli na svá místa – bylo to neformální setkání a odehrávalo se na statku, byť velkém a krásně zařízeném, ne na hradě. Místnost byla cítit čistým rákosím posetým čerstvými bylinami a květy – a loveckými psy. Bylo tam nejméně deset vlkodavů, šedých, černých i strakatých. Brynnova družina, která mu nyní dělala společnost, zřejmě nedala moc na ceremonie.

„Chladný jako…?“ vykřikla nějaká žena sedící u čela stolu. Alun si ještě nezapamatoval všechna jména. Hádal by, že to bude nějaká vzdálená příbuzná. Měla tvář jako měsíček a světlehnědé vlasy.

„Chladný jako zimní jezero,“ odpověděl jakýsi muž, který se opíral o zeď v polovině místnosti.

Chladný představovalo snadný začátek. Všichni znali klasické žertovné odpovědi – ženská srdce, případně místečko mezi nohama některých z nich. Tyto obraty teď nebudou zaznívat, protože pití ještě pořádně nezačalo a navíc zde byly přítomné dámy.

„Chladný jako nemilovaný krb,“ ozval se další hlas. Otřepané fráze, slýchané až příliš často. K dokončení triády byla zapotřebí ještě jedna. Alun mlčel a soustředil se na dolaďování strun. Před jídlem se vždycky zpívá jedna píseň – teď ta pocta připadla jemu a on si nebyl jistý, o čem chce zpívat.

„Chladný jako svět bez Džada,“ pronesl zničehonic Gryffeth. Nebylo to sice nic objevného, ale ani nic špatného, když u hlavního stolu seděl velekněz. V odpověď se mu dostalo pochvalného mumlání a Ceinionova úsměvu.

Alun zahlédl bratra usazeného vedle duchovního, jak mrká na bratrance. Bod pro Kadyřany.

„Smutný jako…?“ zvolala jiná z dam, starší.

Na Kyngaely je spolehnutí, pomyslel si Alun jízlivě, že začnou mluvit o smutku hned na začátku jarní hostiny. Jsme zvláštní, úchvatný národ, říkal si v duchu.

„Smutný jako osamělá labuť.“ Hubený muž se samolibým výrazem usazený poblíž hlavního stolu. Ap Hywllův bard se svou chrottou. Důležitá postava. Uznávaní harfeníci byli vždycky důležití. Síní se rozlehlo uznalé šuškání. Alun se na pěvce usmál, ale nedočkal se žádné reakce. Bardi někdy bývali nedůtkliví, žárliví na své výsady a nevyplácelo se je urážet. Nejednoho velmože už zostudila satira na jeho účet. A Alun byl vyzván, aby dnes usedl na pěvecký stolec jako první. Host, ano, ale bez formálního vzdělání či pěveckého oprávnění. Bude lepší našlapovat zlehka, umínil si. Mrzelo ho, že nezná žádnou píseň o obléhacích strojích. Daie by to pobavilo.

„Smutný jako nepoužitý meč,“ pronesl sám Brynn, opět tím zvučným hlasem, a rozvalil se v křesle. Odpověď hradního pána doprovázelo předvídatelné bušení do stolů.

„Smutný,“ ozval se ke svému údivu Alun, který se právě rozhodl zachovat zdrženlivost, „jako pěvec bez písně.“

Chvíli bylo zamyšlené ticho, pak Brynn ap Hywll udeřil masitou rukou do stolní desky, lady Enid potěšeně spráskla ruce a potom – samozřejmě – tak učinili všichni ostatní. Dai znovu zamrkal, ale pak nasadil lhostejný výraz, odtáhl se od stolu a přejel prstem po vinné číši, jako by doma při triádách vždycky přicházeli s tak neotřelými formulacemi. Alun měl co dělat, aby se nerozesmál – ve skutečnosti ho ta fráze napadla, protože ještě neměl připravenou žádnou píseň a za chvíli bude vystupovat.

„Potřebný jako…?“ navrhla lady Enid a rozhlédla se po přítomných.

Došla řada na nové fráze. Alun se zadíval na Brynnovu manželku. Víc než jen půvabná, opravil se v duchu – stále ještě byla krásná a na pažích i hrdle se jí třpytily šperky dokládající její postavení. Obsazených míst u stolu mezitím přibylo. Sloužící stáli opodál a čekali na znamení, že mají začít nosit jídlo.

„Potřebný jako horké víno v zimě,“ odpověděl z druhého konce sálu někdo, koho Alun neviděl. Zdařilá formulace měla dobrý ohlas. Vzpomínka na zimu uprostřed léta, obraz skoro až básnický. Hostitelka se zdvořile obrátila k Daiovi sedícímu vedle jejího manžela a duchovního, aby se dostalo i na druhého kadyrského prince.

„Potřebný jako konec noci,“ pronesl Dai ve vší vážnosti, bez zaváhání, a to bylo dokonce velmi dobré. Představa tmy, strachu s ní spojeného a snu o úsvitu, kdy se bůh vrátí z výpravy do podzemí.

Zatímco hlasitý potlesk odezníval a všichni čekali, kdo dokončí tuto trojici, do sálu vešla jakási mladá žena.

Byla oblečená v zeleném, zlatě přepásaná, se zlatem na ramenní sponě i na prstech, a potichu vklouzla na prázdné místo vedle Enid u hlavního stolu – Alun by z toho pochopil, o koho jde, kdyby to nebylo okamžitě patrné z jejího vzhledu a chování. Neodtrhl od ní zrak ani poté, co si uvědomil, že civí.

Když se usazovala s vědomím, s očividným vědomím, že oči všech přítomných se upírají na ni, nevyjímaje blahosklonně se tvářícího otce, rozhlédla se po stolovnících a Alun náhle nevnímal nic jiného než její tmavé oči (po matce), černočerné vlasy pod měkkou zelenou čapkou a pleť bělejší než… všechna snadná přirovnání, která ho napadala.

A pak ji zaslechl, jak utrousila sytým, znepokojivě zastřeným hlasem u někoho tak mladého: „Myslím, že mnoho žen by spíš řeklo – potřebný jako noc.“

A protože to byla Rhiannon mer Brynn, všichni muži v tom sále plném lidí měli pocit, že přesně vědí, jak to myslela, a litovali, že ta slova nebyla určená jen jejich uším, zašeptaná zblízka při svíčkách a ne u stolu před ostatními.

A říkali si, že by byli schopni zabíjet nebo konat velké skutky, aby tomu tak bylo.

Alun viděl bratrovi do tváře, když se ta zlatozelená žena-dívka otočila k Daiovi, jehož frázi právě zopakovala a zpochybnila. A protože znal bratra lépe než kohokoli na tom božím světě, všiml si, že pro Daie se vše změnilo, když se s ní střetl pohledem. V tom okamžiku, pro který existuje i jiné slovo, jak říkají pěvci.

Zmocnil se ho chvilkový smutek, vědomí, že něco končí a něco jiného začíná, a pak ho požádali o píseň, aby noc mohla začít hudbou, jak je u Kyngaelů zvykem.

Brynnfell byl velká usedlost, dobře spravovaná schopným majordomem a očividně zařízená ženou s vybraným vkusem, přístupem k řemeslníkům a spoustou peněz. Stále to však byl jen statek a teď zde byl ubytován tucet kadyrských mladíků, víc než třicet válečníků a čtyři ženy, jež tvořily doprovod ap Hywllovi, jeho manželce a nejstarší dceři.

Volná místa byla ceněna nade vše.

Lady Enid si počínala s efektivitou získanou praxí a před večeří zašla za správcem, aby s ním dohodla rozmístění těl na noc. Válečníci mohou přespat na slamnících a rákosí v hodovní síni – nebude to poprvé. Kromě hlavní stodoly se dostalo i na dvě hospodářské budovy a pekárnu. Pivovar zůstal zamčený. Bude lepší nevystavovat muže zbytečnému pokušení. A pak tu byl ještě jeden důvod.

Oba kadyrští princové a jejich bratranec se dělili o pokoj s jedním pohodlným lůžkem v hlavní budově – čest ukládala hostiteli, aby urozeným hostům nenabídl nic menšího.

Správce přenechal svou vlastní ložnici veleknězi. Hodlal strávit noc v kuchyni ve společnosti kuchaře a kuchtíků. Byl odhodlán přestát to s klidem poustevníka čelícího živlům na holé skále, byť ne v tak blaženém tichu. Kuchařovo chrápání bylo vyhlášené svou zvučností a jednou ho v noci našli, jak ve spánku chodí po kuchyni a mluví si pro sebe. Nakonec se v náměsíčném stavu pustil do krájení zeleniny ve tmě před kuchtíky a celým zástupem shromážděných členů domácnosti přihlížejících v užaslém tichu.

Majordomus byl pevně rozhodnutý uklidit všechny nože mimo dosah, než zamhouří oči.

Ceinion z Llywerthu v takto získané útulné komnatě dopověděl poslední slova oficia, jako obvykle zakončeného tichou modlitbou za poklidné spočinutí těch, které už ztratil, v některých případech před mnoha lety, a také vyjádřením silně pociťované vděčnosti svatému Džadovi za veškeré jeho dary. Božské záměry nebyly nikdy příliš jasné. Dnešní události – životy, které nejspíš zachránil svým včasným příchodem – si zaslouží skromnou připomínku.

Vstal a formálně požehnal muži klečícímu vedle něj na modlitbách. Nebylo na něm znát stáří ani vypětí náročného dne.

Natáhl se pro kalich s vínem a spokojeně usedl na stoličku u okna. Obecně se mělo za to, že noční vzduch je škodlivý, roznáší jedy a pekelné duchy, ale Ceinion už prospal příliš mnoho let pod širým nebem při putování po trojici kyngaelských provincií i vzdálenějších krajích. Zjistil, že při otevřeném okně se mu lépe spí, a to dokonce i v zimě. Teď bylo jaro, vzduch voněl a pod oknem se rozvíjely noční květy.

„Je mi líto toho, kdo mi přenechal svou postel.“

Jeho společník zvedl objemný trup z podlahy, chopil se druhého poháru a dolil ho až po okraj, bez vody. Usadil se na druhou, pevnější židli, s demižonem po ruce. „Aby ne,“ opáčil Brynn ap Hywll a usmál se pod vousy. „Brynnfell praská ve švech. Odkdy cestuješ s doprovodem?“

Ceinion si ho chvíli měřil pohledem a pak si povzdechl. „Od chvíle, kdy jsem přistihl kadyrskou drancpartu, jak pokukuje po tvé usedlosti.“

Brynn se rozesmál. Jeho smích podobně jako jeho hlas dokázal zaplnit celou místnost. „Rozhodně je od tebe hezké, že mi přiznáš aspoň určitý postřeh.“ Žíznivě se napil a opět si dolil. „Ale vypadají jako dobří hoši. Džad ví, že jsem se zamlada taky něco nadrancoval.“

„Jejich otec také.“

„Ať mu Džad zmaří ruce i oči,“ pronesl Brynn, ale bez důrazu.

„Víš přece, že můj královský bratranec v Bedě chce vědět, co uděláme s Owynem.“

„Vím. Řeknu mu to, až přijedu do Bedy. S Owynovými syny po boku.“ Teď byla řada na duchovním, aby se pousmál.

Opřel se o chladnou kamennou zeď u okna. Světské radosti – starý přítel, jídlo a víno, den, kdy se podařilo vykonat nečekaný dobrý skutek. Někteří učenci hlásali, že je nutno zříci se nástrah a složitostí světa. V Rhodiasu dokonce vzniklo doktrinální hnutí požadující zákaz manželství pro duchovní po vzoru východního, sarantského zřízení, aby se z nich stali asketové nerozptylovaní tělesnými požitky – a nutností zaopatřovat dědice.

Ceinion z Llywerthu si vždycky myslel, a psal to i v dopisech adresovaných nejvyššímu patriarchovi v Rhodiasu a dalším, že je to nejen špatné mínění, ale přímo rouhání, otevřené popření božského daru života v celé jeho úplnosti. Je lepší milovat svět k poctě Džada a při úmrtí manželky nebo dětí vám pak osobní prožitek zármutku umožní lépe poradit druhým a utěšit je. Prožili jste přece stejnou ztrátu jako oni. A sdíleli i jejich rozkoše.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední záblesk slunce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.