Marie Terezie

Miluj a panuj

MARIE TEREZIE Miluj a panuj

Copyright © Mirka Zlatníková

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3465-5

PROLOG
Rozhodnutí

PRAŽSKÝ HRAD, 1723 ,

korunovace Karla VI. českým králem.

Stejně jako všechny holčičky světa i Marie Terezie zjistila, co od života chce, když jí bylo šest let.

Vedle temnoty a chladu vídeňského Hofburgu působil Pražský hrad jako ráj. Dostala krásné šaty, v dětském pokoji se topilo a jídla bylo, co hrdlo ráčí. Cukrovinky a maso mohla mít třeba každý den. Koláče, buchty, kachny, krůty a ano, i pravou čokoládu jí tu uvařili!

Urození pražští občané už roky doufali v čerstvý vítr, který by z jejich města odvál prach provinčnosti. Karel VI., který tu měl být korunován českým králem, jim tu naději dal. Dovolil jejich dcerám – tedy za příslušný poplatek, pochopitelně –, aby se dočasně staly „dvorními dámami“. Pražští otcové si dělali naděje, že právě na jejich dceři spočine oko někoho z mocných a jim se konečně vyplatí dosud marné investice do hodin francouzštiny a dvorské etikety. Jejich pohostinnost vůči královské rodině byla bezmezná.

Ten den, kdy Marie Terezie, domácky zvaná Rézi, pochopila, co chce od života, jí velkorysí pražští patricijové věnovali zvlášť pikantní zábavu: taneční odpoledne. Rézi a její čtyřletou sestru Ančí bude doprovázet skupina pravých německých hudebníků a na tanec dohlédne italský taneční mistr.

Jezuita Ignác Kampmuller, duchovní pastýř královských dcer, snášel tyhle radovánky nelibě. Ne že by snad dívkám zábavu nepřál, ale už mockrát v životě viděl, jak drtivě dopadlo břemeno vlády na dětská záda a ohnulo je tíhou zodpovědnosti. Jak těžké je pro ty, které nazýváme vládci, zjištění, že jsou nakonec otroky lidí, kterým nesprávně říkají poddaní.

Pokud jde o ramínka, používal je Ignác Kampmuller často a rád. Žádná jiná pomůcka nenarovná dětská záda tak jako správně upevněné ramínko na šaty. A co víc: ohne-li se háček ostrým koncem k dětskému krku, donutí nositele ramínka mít nejen rovná záda, ale zároveň i hlavu skloněnou v bázni boží. Kdepak, nic nenahradí ramínka, pomyslel si, když ohýbal háček směrem ke krčku Marie Terezie.

Rézi zaúpěla a hraběnka Karolína Fuchsová se k ní vrhla, jako by ji chtěla ochránit. Ignác ji zastavil přísným pohybem ruky.

Na protesty hraběnky Fuchsové byl zvyklý a uměl s nimi pracovat. Urozená hraběnka se výchovy holčiček ujala na vlastní žádost, když jí její vlastní dcery odrostly. Rézi a Ančí bezmezně milovala. Zahrnula je láskou, která měla příliš blízko ke zbožňování a příliš daleko k přísnosti. Říkala jim „moji andílkové“.

Andílkové! Ignác se při pomyšlení na to rouhání pokřižoval. Jak může někdo hloupá dětská stvoření nazývat anděly?! Přesto Fuchsovou u svých svěřenkyň trpěl. Měl nad ní moc. Stačilo jedno jediné slovo a smetl by Fuchsovou z povrchu dvorského, který je pro šlechtu důležitější než povrch zemský. Pokud by se císař nebo jeho žena dozvěděli, jak dívky oslovují svoji vychovatelku, mohla by se rovnou zabalit a odjet na svá venkovská stavení, kde by shnila mezi hnojem a ovcemi. Tedy pokud tam nějaké ovce ještě zbyly. O špatném hospodaření Karla VI. kolovaly různé legendy…

„Mami!“ volala Ančí na Fuchsovou, když si rozbila koleno.

„Mami!“ křičela Rézi, když se jí zdál v noci zlý sen.

„Mami! Mami!“ ozývalo se dětským pokojem, když si Fuchsová místo čtení zbožných knih hrála s dětmi na honěnou. Znal její slabost a to mu dodávalo pocit nadvlády. Fuchsová zůstane u dětí tak dlouho, jak on, Ignác, bude chtít. Pak řekne jejich skutečné matce, královně Alžbětě, pár věcí, které se jí nebudou líbit, a zdiskredituje Fuchsovou.

Holčičky s ramínky na zádech vypadaly jako loutky. Toporně se sunuly k učiteli tance.

Maestro si prohlédl blonďatou Rézi s trpitelskýma bleděmodrýma očima a na okamžik ho napadlo, že ta malá holčička s ramínkem vypadá, jako by byla ukřižovaná. Otřásl se: takhle se chovat k dětem!

Pod přísným pohledem Ignáce dal váhavě pokyn hudebníkům: „Uno, due, tre…“

Kdyby tento výjev viděli pražští patricijové, jistě by pochybovali, zda budou královské děti na Prahu vzpomínat v dobrém.

Kdyby se však podívali o pár metrů dál, za živý plot, byli by ještě rozpačitější.

Na trávníku Královského letohrádku učil patnáctiletý vévoda František Štěpán Lotrinský jejich dcery nové hře, pro kterou vymyslel název „Třešňová“. Procvičovaly si při ní nejen svoje teoretické znalosti francouzského jazyka, ale taky úplně novou praktickou znalost francouzského polibku. František Štěpán byl pro tenhle účel ideální učitel. Měl tělo muže a klučičí hravost. Ani on sám zatím nevěděl, že se nejedná o náhodné rozhraní věku. Bude touhle fatální kombinací disponován až do konce života. Bude vzbuzovat něhu a vášeň v desítkách, ba stovkách žen. František Štěpán o tom však nepřemýšlel. Máme-li být upřímní, František nepřemýšlel nikdy o ničem. „Plané filozofování“ pro něj znamenalo přemýšlet o čemkoli, co se netýkalo lovu, koní, karet nebo žen.

Ten den v pražských zahradách Františkovi stačilo, že se z něj podlamují kolena pěti mladým dámám. V ruce měl košík s třešněmi a jeho úkolem bylo strefit se výskajícím a prchajícím dívkám do výstřihu. Pokud se trefil, směl si třešeň ze záňadří vytáhnout a vložit do úst. Chtěla-li dívka třešeň ochutnat, musela si ji vylovit z jeho úst. František jazykem třešeň otáčel, a dívky se tak naučily umění francouzského polibku už na třetí, nejpozději čtvrtý pokus.

Líza, dcera pražského mincovníka, zoufale prohrávala. Kdykoli se k ní František přiblížil, zdřevěněly jí nohy. Když jí vložil ruku do výstřihu, zčervenala jako… třešeň. Františkův jazyk v ústech jí působil takovou rozkoš, že se jí podlamovaly nohy. Za potupného smíchu ostatních dočasných dvorních dam si musela sednout na lavičku. Když se k ní František přiblížil s další třešní v ruce, hleděla na něj se stejnou bezmocí, jako by seděla na lavici obžalovaných a čekala na rozsudek. Kat František ji připraví o hlavu. Rozum ztratila už před půl hodinou.

„Utíkej!“ zakřičela na ni Božena, přítelkyně z nedělní školy. Líza se rázem probudila z transu. Hnána zbytkem mravní sebezáchovy prchala přes záhony a trávník. Šaty se jí trhaly o keře a podpatky bořily do měkké hlíny. Utíkala před prvním erotickým dobrodružstvím v životě. Chtěla se ukrýt u otce v mincovně a už nikdy neslyšet francouzštinu.

Františka Štěpána a jeho horký dech slyšela těsně za sebou. Zdálo se, že ji dožene, a pak… A pak bylo ticho. Líza se zastavila a ohlédla. Nikdo za ní neběžel. Udělala pár kroků zpět a podívala se, kde zůstal její pronásledovatel.

Spatřila královské dcerky, které se jako loutky pohybovaly v jakémsi podivném rytmu, který neměl nic společného s tím, o nějž se snažili hudebníci, ani s tím, co předváděl taneční mistr. Točily se kolem své osy. Mladší holčička strčila do starší a ta spadla obličejem na zem.

„Vstávej, Rézi,“ přiběhla k ní hraběnka Fuchsová. „No tak, holčičko…“ Dívenka však vstát nehodlala. Stočila se do klubíčka a ležela na zemi jako šnek stočený do ulity.

„Marie Terezie, poroučím vám, abyste vstala!“ vztyčil se nad ní páter Kampmuller. Dívka si lehla na záda a dívala se k nebi.

Italskému maestrovi opět připomněla jistou ukřižovanou světici, na jejíž jméno si však nemohl vzpomenout. Na čele mu vyrazil pot. Pokynul hudebníkům, aby přestali hrát.

Ticho, které se rozhostilo, proťalo chlapecké hvízdnutí.

„Hele, co jsem našel!“ zavýsknul František Štěpán, „rozbitou panenku.“

Zdvihl Marii Terezii ze země, jako by to opravdu byla porcelánová panenka, a pak ji opatrně postavil zpátky na nohy.

„Proč trucuješ?“

„Neumím tančit!“ vysunula Rézi spodní ret. František Štěpán toho využil a vsunul jí na něj třešeň. Holčička ji spolkla a pecku vyplivla Františkovi do připravené dlaně.

Fuchsová si významně odkašlala a podívala se na pátera. František sundával ramínko z Réziných zad.

„To je tedy divná móda… To se v Rakousku nosí?“

Rézi pokrčila rameny. František ramínko hodil na trávník a pokynul hudebníkům: „Zahrajte nějakou gavotu!“

Maestro si osušil zpocené čelo a kapela spustila v lehkém hravém rytmu. František Štěpán vzal Rézi do náruče, zdvihl ji nad hlavu a zatočil se s ní. Rézi vyjekla úžasem. Poprvé viděla svět z výšky dospělého člověka. Otec, matka ani nikdo z dvořanů ji nikdy nechoval. Jediný člověk, který se s ní mazlil, byla hraběnka Fuchsová. Někdy večer ji a Ančí houpávala na kolenou.

Teplo a takovou blízkost lidského těla cítila poprvé v životě.

Přivinula se k Františkovi, jak nejtěsněji mohla.

„A dost!“ zakřičel Kampmuller hlasem tak vysokým, až mu přeskočil do vysoké tóniny.

„Copak se stalo, pátere?!“ ohradil se František Štěpán. Nebyl zvyklý, aby mu nějaký kněz říkal, kdy a čeho je DOST.

„Marie Terezie, vysvětlete vévodovi, v čem porušil pravidla,“ pobídl Kampmuller svou svěřenkyni.

Ta se na Františka usmála: „Nesmíš mě brát do náruče! Nikdo nesmí! Já jsem habsburská princezna. Můj otec je uherský král a německý císař a zítra bude český král. A ještě je taky hodněkrát vévoda!“

František Štěpán se ohradil: „Já jsem taky vévoda. Lotrinský.

Takže můžeme udělat výjimku!“

„Jo,“ odpověděla Marie Terezie a zvedla prstík: „Ale jenom, když si mě vezmeš za ženu!“

„Hned teď?“ zeptal se František a ve tvářích se mu udělaly dolíčky.

Taky Rézi se musela nad tím nápadem rozesmát: „Teď ne. Až budu dospělá, přeci!“

Pak zvážněla a zeptala se znovu: „Vezmeš?“

František Štěpán jako správný Lotrinčan věděl, že odmítne-li ženské srdce, skončí v pekle. Nezáleží přitom, zda bije v šestiletém hrudníčku, nebo v prsou staré dámy. Sedl si tedy na bobek, podíval se Rézi z očí do očí a řekl pevným hlasem: „Když budeš hodná, tak na tebe počkám!“

Políbil holčičku na čelo a rozběhl se směrem k bráně. Už před chvílí si všiml, že z křoví vykukuje hlava té hezké patricijské dcerky.

Hudebníci dál hráli gavotu a Ančí, které Fuchsová v nestřeženém okamžiku také sundala ramínko, hopkala po trávníku jako kůzle.

„Dost! Přestaňte, Marie Anno!“ zasyčel Kampmuller.

„Já chci ještě tancovat, prosím, prosím!“

Kampmuller se vztyčil nad Ančí: „Na zem! Obě si okamžitě klekněte!“

Hudebníkům klesly nástroje k nohám. Rézi si klekla vedle své sestry. Na rozdíl od ní ale nesklonila hlavu.

„Čím jste dnes zhřešila, Marie Terezie?“

„Nevím!“

„Odmítala jste vstát!“ zahřměl páter. „Víte, kolikrát upadl Ježíš na své poslední cestě?! Bičovali ho, plivali na něj, ale on se vždy vztyčil a nesl svůj kříž! Provinila jste se leností, rezignovaností a slabou vůlí!“

Marie Terezie se mu stále dívala do očí. Právě tohle na ní jezuitu nejvíc popuzovalo. Sklonil její hlavu čelem k zemi.

„Protivila jste se Bohu neposlušností, marnivostí, drzostí, a co víc – stála jste jen krok od těžkého hříchu.“

„Je mi to líto, velebnosti!“ odpověděla Rézi, ale nic nebylo dál od pravdy. V duchu přemýšlela, jaké asi bývá v Lotrinsku počasí. Až páter odejde, musí se zeptat hraběnky Fuchsové.

Kampmuller utahoval šrouby.

„Ve vašich očích jsem dnes zahlédl žádostivost a koketerii. To jsou věci, které církev svatá neodpouští. Řeknu-li to vašemu otci, zakáže vám účast na zítřejší korunovaci!“

Rézi došlo, že zítřek jí nabízí další možnost vidět Františka Štěpána. Aspoň z dálky.

„Ne, prosím! Udělám všechno, co budete chtít!“ Kampmuller se usmál. „Udělám všechno, co budete chtít,“ byla správná odpověď. Takto má královská dcera mluvit s představitelem církve.

Ten večer strávila Rézi zamčená s Ančí v dětském pokoji. Za trest byly bez večeře. Ančí pofňukávala a Rézi snila o své budoucnosti. Dnes zjistila, co od života chce: provdat se za Františka Štěpána a porodit mu nejméně pět dětí. Čtyři chlapce a jednu holčičku.

František Štěpán o životě nepřemýšlel. Věděl jen to, co chce od dnešní noci. Tím něčím bylo tělo Lízy, dcery pražského mincovníka.

KAPITOLA 1
Přineste obrazy!

Vídeň, Hof burg , 1732

Královský sex měl, jako všechno v Hofburgu, svá pravidla. Odehrával se jednou týdně a královna Alžběta se na něj zodpovědně připravovala. Věděla, že z hlediska státních zájmů nemá ona sama žádný význam. Jedinou cenu měla její děloha, která poskytovala naději, že jednou přece jen dá habsburským zemím syna.

Královský lékař Jean Baptiste Bassand jí před aktem plození pravidelně vyplachoval dělohu heřmánkem. A taky předepsal speciální medicínu. Alžběta nebyla hloupá, a tak brzo zjistila, že se jedná o lihovinu, která ji má zbavit zábran. Brzy ten hnusný šnaps vyměnila za španělské červené víno, které jí připomínalo mládí pod horkým španělským sluncem. Pod záminkou oddané služby své děloze ho pila stále víc a víc. Z jedné sklenky se po pár letech stala lahev, z jedné lahve dvě a po nějaké době prakticky přestala pít vodu. Víno si dávala k snídani, obědu i večeři. Provázela to ironickým komentářem, že alespoň bude povolnější.

Ve skutečnosti žádné zábrany v sexu neměla. Karel VI., její manžel, jí nebyl odporný. Vlastně to byl příjemný muž. Tělesné lásce byla nakloněna, kdyby ji ovšem, od jisté doby, na tom zpropadeném vídeňském dvoře nedoprovázelo mumlání jezuitů. Považovala je za bandu pokrytců a pletichářů. Když vypila dost vína, výplachy jí nevadily.

Nejhorší bylo, že během každého královského aktu stál Ignác Kampmuller a jeho kněžská suita v předpokoji, dveře do ložnice zůstaly otevřené a oni se hlasitě modlili za početí syna. Zpočátku protestovala. Vztekala se, že to je úchylka kněží, odsouzených k celibátu. Na co myslí, když se tak exaltovaně modlí? Představují si ji nahou? Onanují pod sutanami? Císař si ale stál za svým. Jezuité jejich sexu přítomni budou a ona sama bude vykonávat pravidelné poutě do Mariazellu, kde se u sochy Bohorodičky bude modlit, aby jí svatá Marie dala syna.

Co se Mariazellu týče, ustoupila. Alespoň se občas dostane sama pryč z Vídně. Jezuitům ani Karlovi samotnému se ovšem od té chvíle rozhodla nedopřát žádné erotické podněty. Když si na ni manžel lehl (jiná než misionářská poloha byla zakázána), ležela jako prkno, ústa pevně sevřená, aby jí neunikl žádný vzdech.

„Teď ukaž, co umíš, zbožný muži,“ myslela si a s trucovitým zadostiučiněním sledovala, jak kněžské mumlání a její netečnost postupně obírají Karla o mužskou žádostivost. Čím intenzivnější byly modlitby, tím ochablejší bylo jeho přirození. Až jednoho dne přestalo fungovat úplně.

Tehdy královský lékař vymyslel ty obrazy.

Do zastíněného interiéru ložnice nechal nakoupit inspirativní kousky, které měly povzbudit králův sexuální apetit. Když přestaly fungovat, vyměnil je za nové. Momentálně byl královým oblíbencem výjev Marta a Venuše, shodou okolností pocházející z „nemravné“ Francie, z níž nesmělo být na císařském dvoře vůbec nic.

Karel vešel, v ruce držel stehno pečeného bažanta.

„Nedáte si taky?“ nabídl Alžbětě.

„Snědla jsem toho dost,“ odpověděla Alžběta.

„Vážně? Mně připadáte hubená.“

Císař si svlékl plášť a odložil paruku. Pokřižoval se, sepjal ruce a krátce se pomodlil. Pak si lehl na královnu, aniž se jí podíval do očí. Po celou dobu aktu zíral na Venuši. Anebo na Marta, to Alžběta nevěděla.

Alespoň že to bylo krátké.

„Příliš krátké na to, aby král vyvrcholil,“ pomyslel si Ignác Kampmuller, když Karel VI. vyšel z královské ložnice.

Podíval se na královského lékaře, který společně s ním dohlížel na zdárné provedení aktu. Lékař zavrtěl hlavou. Jeho dojem byl stejný jako Ignácův.

Nezdařilo se. Zase se nezdařilo.

O debaklech v královské ložnici budou muset neprodleně informovat svého pána.

„Za hodinu u něj,“ pošeptal Kampmuller lékaři.

„Nepůjdeme hned?“ navrhl Jean Baptiste Bassand.

„Ještě se musím stavit v komnatách princezen. Nesu jim duchovní literaturu. Pro mladé duše je to živá voda.“

⇔

V místnostech, které obývaly Marie Terezie a Anna, byla atmosféra docela jiná než ve zbytku paláce. Hraběnka Fuchsová si postupem času získala důvěru císaře, a tak se jejím vkusem a názorem řídilo dění v tomto křídle Hofburgu. Tmavé závěsy byly odstraněny, tapety byly nahrazeny světlými. Větralo a uklízelo se tu častěji než jinde. Vlhko se vyhánělo zapáleným krbem a přísné mravy dívčím smíchem, škádlením a šarvátkami.

„Vrať mi to! Dělej! Nenávidím tě!“ křičela Marie Terezie a snažila se chytit Annu, která před ní kličkovala mezi křesly a paravánem. Anně bylo třináct let a Rézi připadala nesnesitelná. V tuhle chvíli držela nad hlavou její medailonek, prchala před ní a vysmívala se jí: „Ó vévodo, trny lásky mi rozdírají srdce! Toužím po vašem polibku!“ pištěla.

Rézi se podařilo jí podrazit nohy. Anna dopadla na pohovku a dál teatrálně oslintávala medailonek.

„Ó můj drahý, má lásko, můj osude!“

„Jsi hnusná, smradlavá krůta!“ sedla si na ni obkročmo Rézi.

Zkroutila Anně ruku tak, že medailonek spadl na podlahu.

Ze země ho elegantním pohybem zvedla hraběnka Fuchsová.

„Ó la la! Její Jasnosti Marii Terezii je patnáct let a očekává vzácnou návštěvu,“ pravila vychovatelka. „Měla by pilovat vznešenost svého vystupování, nikoli hopsat své sestře po zádech a nazývat ji krůtou.“

„Smradlavou,“ doplnila Ančí, aby bylo jasné, jak nevhodně si počíná její královská sestra.

„Ona mi ho šlohla!“ postěžovala si Rézi.

„Šlohla?! Bože, tyhle vaše vídeňské výrazy! Copak jsi holka z ulice, Rézi?! Říká se: ,Půjčila bez dovolení!‘.“

Fuchsová medailonek s podobiznou Františka Štěpána Lotrinského vrátila Marii Terezii. Ta si ho strčila pod polštář, kde ho měla schovaný už třetím rokem.

František Štěpán jí ho poslal jako dárek k dvanáctým narozeninám. Nezapomněl na ni. Čeká na ni a touží po ní. Jeho slib z pražských zahrad platí.

Hraběnku Fuchsovou Rézina zaujatost Františkem lekala. Na rozdíl od Rézi věděla, že medailonek přišel z lotrinského dvora v okamžiku, kdy Františkův starší bratr Leopold zemřel na neštovice. To Leopolda si měla Marie Terezie vzít. Až po jeho smrti začala říšská rada spekulovat, že by ho František Štěpán mohl jako nápadník nahradit.

Lotrinsko bylo pro habsburskou říši ideální svou… bezvýznamností. Takový sňatek by neporušil rovnováhu v Evropě, což se po španělských válkách zdálo důležité. Podstatné bylo i to, že slabý Lotrinský nijak neohrozí dědice habsburského trůnu.

Toho dědice, na jehož početí usilovně a v bázni boží pracovali Karel s Alžbětou.

Hraběnka Fuchsová si na rozdíl od Rézi nebyla jista, zda ten roztomilý francouzský mladík na setkání s její schovankou už dávno nezapomněl.

To ale nebylo důležité. Podstatné bylo, jestli ho okouzlí mladá žena, kterou teď potká.

Fuchsová vybalila z hedvábného obalu knihu a obřadně ji položila na stůl.

„O-pa-tr-ně!“ pleskla přes ruku Annu, která se na knihu zvědavě vrhla.

„To není žádná modlitební knížka. To je módní katalog!

Z Francie!“

„Z Francie!“ vydechla nadšeně Rézi.

Fuchsová začala opatrně listovat stránkami, na nichž se střídaly šaty nejrůznějších střihů. Po stranách byly nalepeny vzorky látek, z nichž se šaty mohly ušít. Dáma, která si katalog prohlédla, si tak z něj mohla rovnou objednat. Princezny nikdy neviděly tak syté barvy a tak důmyslné vzory.

Místo límečků těsně upnutých ke krku měly dámy v katalogu hluboké… co to vlastně bylo?!

„Výstřihy,“ poučila je Fuchsová.

„Kde máme nůžky?“ pískla Ančí. „Hned to Rézi u krku taky vystřihnu!“

„Ať tě to ani nenapadne, ještě si ublížíte!“

Marii Terezii zaujaly řetízky s přívěsky, které měly krasavice z katalogu ve výstřihu.

Žádné kříže, podobizny Panny Marie ani obrázky světců.

Nádherně tepané přívěsky ve tvaru květin, ptáků, motýlů…

Na nohou punčošky, na rukou rukavice, na hlavách klobouky. Závoje a střevíce s mašlemi.

Perly a náramky.

A krajky, všude samé krajky, které odkrývaly mnohem víc, než zakrývaly.

„To se nosí i ven?“ zeptala se udiveně Ančí.

„Samozřejmě,“ odpověděla Fuchsová. „Na návštěvy, na večeře, na promenády, na vyjížďky kočárem. Tohle i na lov, podívej.“

„A Bůh je za to nepotrestá?“ zeptala se Ančí a ťukala prstíkem na krásné usměvavé dámy v katalogu.

„Zdá se, že ne.“

„Ale marnivost je přece hřích,“ připomněla jí Rézi. „Odvádí nás od zbožných myšlenek.“

„Pro mě jsou ale takové věci božím dílem,“ odpověděla jí Fuchsová. „Zlatník, který tohle vyrábí, vzdává hold kráse světa. Stejně jako hudebník nebo básník.“

„Nosí se to i v Lotrinsku?“ zeptala se Marie Terezie opatrně.

Fuchsová odběhla za paraván a přinesla krabici. Pak pobídla starší princeznu: „Rozbal to!“

Víko s klapnutím odskočilo a Marie Terezie vyndala z krabice krajkové šaty, hedvábné rukavičky a perlový náhrdelník.

Nejprve to vypadalo, že zapomněla dýchat. Pak si přiložila šaty k tělu a zašeptala: „Jsou… moje?“

Jako by čekal přesně na tenhle okamžik, vstoupil do pokoje Ignác Kampmuller. Povinnost nechat se uvést do komnat princezen strážemi pro něj neplatila. Přicházel, když ho nikdo nečekal.

Podezíravě si prohlédl šaty a Rézi se roztřásla strachem. Fuchsová jí vzala tu krajkovou nádheru z rukou a zatvářila se přísně: „Pochopitelně že NE! Ty šaty jsou moje!“

„Ale ale,“ podivil se páter. „Měl jsem pocit, že vaším úkolem je jít dívkám příkladem, ne jim ukazovat něco tak frivolního.“

„Pořídila jsem si je na maškarní bál,“ odrazila útok Fuchsová.

„Půjdete snad za kurtizánu?“

„Správně, otče, zdá se, že se vyznáte.“

„Pak bych vám doporučoval šaty vaší velikosti. Tyhle ušil krejčí pro osobu s polovičním objemem pasu, než máte vy.“

„Inu, nemládnu. Ale od vás není dvorné mi ty věci připomínat,“ zatvářila se hraběnka dotčeně.

Jezuita s Fuchsovou nemínil ztrácet čas. Poodešel ke čtenářskému stolku. Královské sestry poslušně zasedly každá ke své straně a poslední rozečtené knize. Páter vzal ze stolu tu, kterou měla před sebou Marie Terezie.

„Molière! Tartuffe! Co to tady dělá?!“

„To mi přinesl knihovník, otče. Prý si mám procvičovat francouzštinu,“ zamumlala Rézi.

Kampmuller hodil na stolek svazky nově přidělené literatury tak prudce, až se knihy sesunuly k zemi. Nikdo je nezvedl.

„Vaše franština je zcela dostatečná. Modlete se! Učte se německy, tam máte mezery!“

Jezuita se vydal ke dveřím. Po cestě se však ještě otočil: „Říkala jste knihovník? Profesor Spannagel? Vyřídím si to s ním!“

⇔

Belveder, palác prince Evžena Savojského, byl nejkrásnější a nejhonosnější budovou ve Vídni. Hofburg vedle něj vypadal jako ubytovna pro zchudlé šlechtičny.

Tam, kde se císař pyšnil několika kousky vzácných obrazů, měl princ celou sbírku. Jeho knihovna byla jednou z nejlépe vybavených v Evropě. Evženův majetek vysoce převyšoval částku, kterou disponovala královská pokladnice – což ovšem při císařově neschopnosti hospodařit nebylo žádné překvapení.

Karel VI. princi Savojskému majetek nezáviděl. Ostatně princ mu kdykoli rád půjčil a na vrácení peněz netrval.

To, čeho se císař bál, byla princova moc. Zatímco Karel VI. nosil s velkou slávou korunu Svaté říše římské, princ Evžen Savojský disponoval jen běžnými, většinou civilními funkcemi a úřady. Bylo jich však tolik, že prakticky ovládal chod země.

U Evžena Savojského se sbíhaly všechny nitky informací a od něj odvíjely nitky událostí.

Císař by se podivil, kdyby věděl, že právě teď sedí v předpokoji Belvederu dva z jeho nejbližších: osobní zpovědník a osobní lékař.

Čekají tu na vládce habsburské říše. Prince Evžena Savojského.

Malý abbé, jak se princi pro jeho malou výšku a někdejší kariéru kněze přezdívalo, neměl noční návštěvy rád. Nikdy si nebyl jist, zdali mu někdo něco přináší, nebo zdali ho jde někdo zatknout.

Od té doby, co ho císař obvinil z přípravy povstání a na krátko uvěznil, měl značné pochybnosti o jeho soudnosti. Kdyby Karel VI. četl Umění války, respektive kdyby četl cokoli kromě svého oblíbeného soupisu zvěře v královské oboře, věděl by, že povstání připravuje jen ten, kdo touží po změně stavu. A on, princ Evžen Savojský, lidem zbožňovaný vojevůdce, o němž se kdysi skládaly oslavné písně, po žádné změně netoužil.

Bylo mu osmašedesát let a od života už dostal všechno, co chtěl. Teď mu zbylo už jen pár drobných zálib. Miloval dobré jídlo, operu a vojenské přehlídky. Nekonečné řady vypracovaných těl mladých chlapců v uniformách, ochotných za něj padnout, to byla odměna za všechna úspěšná bojová tažení, která vedl.

Nechtěl, aby pro něj umírali, naopak, přál si, aby pro něj žili. Chtěl hladit jejich obnažená těla ve své ložnici a těšit se z jejich oddanosti. Princ Savojský si přál, aby věci zůstaly tak, jak jsou. Kdepak povstání!

Do kanceláře, v níž ho čekali ti dva, přišel oblečen jen v hedvábném županu a značně mrzutý. Pro dnešní noc měl jiné plány.

„Nemohlo to počkat do rána?“ vyjel na ně.

„Jde o císařskou rodinu, princi,“ začal lékař, ale pak poněkud poklesl na mysli a hodil horkou bramboru špatných zpráv jezuitovi: „Viďte, otče?“

„Tedy… ano,“ pokračoval nejistě Kampmuller. „Princezny se zdají být rozrušeny z návštěvy lotrinského vévody Františka Štěpána.“

Evžen Savojský neměl náladu na zprávy o aktuálním rozpoložení dvou princezen: „A co se ode mě očekává? Mám jim ohřát mléko s medem nebo jim zazpívat ukolébavku?!“

„Marie Terezie nebere manželské povinnosti dost vážně,“ postěžoval si Kampmuller. „Místo aby dlela v modlitbách, pobíhá po pokoji s jakýmisi nevhodnými kusy oděvu a má,“ Ignác se pokřižoval, „myšlenky na tělesný hřích!“

„No tak to bude Lotrinec rád,“ pravil Savojský sarkasticky.

„Třeba si ji naloží do kočáru a odveze hned. Jestli to udělá, dám mu ze své kapsy kopu dukátů navíc. Čím dřív se té svéhlavé osůbky zbavíme, tím líp. Má úcta, pánové, doufám, že jsem byl poslední, komu jste dneska zkazili noc.“ Savojský se otočil na podpatku a chystal se vrátit do své ložnice. Zastavil ho hlas lékaře.

„Královna…“

Savojský se jako na povel otočil. Tohle je zpráva, na kterou čekal. Rozzářil se: „Je v očekávání! No konečně! Ó Bože, díky, že jsi vyslyšel mé prosby! Koňak, nebo šampaňské?“

„Ne, pane, královna není samodruhá. A už nikdy nebude.“

„Bude, doktore. Máte ode mě jasné zadání,“ zavrčel princ.

„MY potřebujeme dědice trůnu a VY nám ho dodáte. Je vám to jasné?“

„Královně selhávají játra,“ oponoval lékař. „Její moč…“ Savojský nehodlal poslouchat nic o královnině vyměšování:

„Naštěstí nebude rodit játry, viďte, doktore?! Až nám dá dědice, tak může svá játra vyplivnout třeba do záchoda.“

Lékař si ale stál za svým: „Je jí 42 let. V takhle vysokém věku a při těžké nemoci je šance na dalšího potomka téměř nulová.“

„Tak se bude císař muset víc snažit!“ odsekl Savojský. Kampmuller se nadýchl, jako by se hodlal ponořit do hluboké tůně: „Jeho Výsost už není schopna zasít sémě do královnina lůna.“

„Je snad… impotentní?!“

Vydat prohlášení o králově impotenci nebyl schopen ani lékař, ani jezuita. Oba raději jen sklonili hlavu a mlčeli. Savojský zařval tu otázku ještě jednou: „Je impotentní?!“

Místností se rozhostilo ticho. Evžen vstal a začal pochodovat po místnosti. „Jestli nebude mít císař syna, na trůn usedne Marie Terezie a její manžel. Což by v tomhle okamžiku měl být lotrinský vévoda.“

„Přesně tak, princi,“ přitakal mu Kampmuller, přestože se ho teď nikdo na nic neptal.

Savojský se na něj obořil: „A vy si myslíte, že nás proti Prusům a Osmanům ochrání kluk, který prohrál všechny bitvy, do kterých se kdy v životě připlet?! Že poslušnost poddaných ve všech našich zemích získá hejsek, kterého neposlouchá ani vlastní poklopec?!“

Kampmuller se snažil vymyslet nějakou odpověď, která by prince nekatapultovala do ještě vyššího stadia zuřivosti: „Nejsem si jist, zdali to umím posoudit…“

„Já ano,“ zachrčel Savojský. „Marie Terezie a František Štěpán na trůnu znamenají pro tuhle zemi katastrofu. Dva frackové na trůnu, Bůh nás netrestej.“

Lékař se pokusil navrhnout řešení: „Zřejmě by bylo nejlepší, abychom se zítra ohlásili na slyšení u krále. Měl by vědět, jak se věci mají. Mou lékařskou povinností je…“

„… neděsit krále domněnkami,“ skočil mu do řeči princ Savojský a náhle se usmál, jako by celou dobu vedli nezávaznou konverzaci o počasí. Vzal lékaře přátelsky kolem ramen a vyprovázel ho směrem ke dveřím.

„Jeho Veličenstvo je třeba udržovat v duševní pohodě a radosti z plození, drahý doktore. Až přijde vhodný okamžik, sám mu věci oznámím. Přeju vám dobrou noc, pánové, a jen pro úplnost připomínám, že věci, o kterých byla řeč, neopustí tyto zdi.“

⇔

Honosný, ale už notně zaprášený kočár doprovázela čtyřicítka císařských jezdců. Právě minuli vršek Kahlenbergu, odkud se otevřel pohled na Vídeň. Ruka vysunutá z kočáru nevelkou kolonu zastavila. Jeden z nemnoha jezdců v lotrinských barvách se nahnul do okna kočáru a uctivě se zeptal: „Přeje si Vaše Milost přestávku?“

Komorník Františka Štěpána Lotrinského Leopold si kriticky prohlédl svého pána a přítele. Seznal, že vypadá opotřebovaně. Před vjezdem do paláce by se měl trochu protáhnout.

„Jen krátkou,“ odpověděl jezdci. „Jeho Milost se občerství, ale vy ani nesesedejte.“

Leopold vyskočil z kočáru a sundal Františkovi stupátko. František vystoupil, podíval se na město pod sebou a znuděně se protáhl. Ve Vídni strávil část dětství, dali ho sem na vychování. Císaře měl rád, stejně jako Karel jeho. Společné hony, vyjížďky na koních a šermířské zápasy.

Zdá se, že se toho dost změnilo. František Štěpán se zahleděl na mocnou budovu paláce tyčícího se za bastionovými hradbami města.

„Ale, zdá se, že si císař polepšil! Doufám, že Hofburg nechal rovnou zbořit. Nehezké místo.“

Komorník Leopold se zasmál: „Tohle je nový palác Evžena Savojského a Hofburg se připravuje na příjezd Vaší Milosti.“

„Savojský? Krucinál, to je teda drzej chlap. U všech svatých, kde na to vzal?!“

„To nevím, Vaše Milosti. Každopádně vás prosím, abyste se po dobu naší návštěvy zde obešel bez jakýchkoli náboženských příměrů. Vaše paní matka mi to obzvlášť kladla na srdce. Mám vám připomenout, že u místního dvora jsou poněkud…“

„Úzkoprsí?“

„Velmi přesně pojmenováno, Vaše Milosti. Ano, úzkoprsí.“

„A co Marie Terezie? Ta, doufám, není úzkoprsá. Velikost dámského hrudníku podle mě odráží…“

Leopold znal Františkovy teorie o dámských hrudnících, pasech a zadcích a o tom, co značí. A tak svého pána přerušil:

„Doporučoval bych, abychom jeli.“

Leopold počkal, až František Štěpán nastoupí zpět do kočáru, a podal mu paruku.

„Vaše Milosti…“

František Štěpán si schválně narazil paruku nakřivo a kolona se rozjela.

„Mám hopsat v paruce kolem královského stolu a dělat číšníka. Neodolatelná nabídka!“ zvedl oči v sloup.

„Vy jste na to zřejmě zapomněl, ale v Rakousku je to velká čest,“ připomněl mu Leopold. „V den králových narozenin jsou symbolicky zváni k jeho stolu všichni poddaní. Královská rodina večeří a přední šlechtici ji obsluhují. Symbolicky pochopitelně, za vámi bude stát skutečný číšník a pomáhat vám. Krále bude obsluhovat Evžen Savojský. Vy dostanete tu čest obsluhovat mademoiselle Marii Terezii.“

„Navrhnu jim zlepšení. Až se členové královské rodiny nají, mohli by pro změnu obsluhovat oni nás,“ napadlo Františka Štěpána.

„To neprojde, Vaše Milosti. Dále vás ještě musím upozornit, že během konverzace zřejmě přijde řeč na onen den v pražských zahradách. Tím míním Karlovu korunovaci českým králem.“

František zalovil v paměti.

„Jo, ta česká služka! Jak ona se jmenovala… ta tedy úzkoprsá nebyla! Je tady ve Vídni? To je ale milé překvapení, Leopolde!“

„Byla to dvorní dáma a o jejím osudu nic netuším, Vaše Milosti. Měl byste si ale vzpomenout, že jste tam tehdy tančil s malou mademoiselle.“

František Štěpán pokrčil rameny. „Tak to si vůbec nepamatuju.“

„Marie Terezie údajně ano, takže vy si to od této chvíle budete pamatovat taky. Tančili jste gavotu. Byla u toho ještě její sestra Marie Anna a hraběnka Karolína Fuchsová, jejich vychovatelka.“

František Štěpán si povzdechl: „Nepřipadám ti na ženění příliš mladý, Leopolde? Já bych klidně ještě deset let počkal. Nebo dvacet.“

„Sňatek s princeznou by Lotrinsku zajistil důležitého spojence,“ připomněl mu komorník.

František Štěpán se vzdal: „Takže budu nejdřív hrát číšníka a pak nápadníka. To zas bude boží dopuštění, Leopolde!“

„Myslete na svou matku, Vaše Milosti,“ požádal ho Leopold. František na ni pomyslel a otřásl se: „Ještě že s námi nejela.“

Leopold pochopil, že nejrozumnější bude dívat se z okna a předstírat, že nic neslyšel.

⇔

Lotrinský dvůr byl podobně jako všechny ostatní v Evropě svázán etiketou. Ve srovnání s tím, co se dělo v Hofburgu, ovšem všude jinde panovala hotová anarchie.

V sále, uchystaném ke slavnostní večeři u příležitosti narozenin císaře Karla VI., šlo o centimetry.

Stůl byl postaven napříč místností, tedy nikoli podélně jako všude jinde. Karlovi patřilo nejčestnější místo uprostřed stolu. Další místa byla pečlivě odstupňována podle významu hostí a jejich příbuzenství k císaři.

O důležitosti stolovníků vypovídaly i jejich židle. Mít právo sedět na židli s opěradlem bylo vyjádřením pocty, mít křeslo s opěrkami rukou… no to už bylo něco!

Jídelna se v den císařových narozenin stala středem státu. Podle toho, jak daleko stáli nebo seděli návštěvníci, mohl František Štěpán určit, o jak důležitého hosta se jedná.

Stát nebo sedět v rohu místnosti stále ještě nebylo k zahození a i o místa za dveřmi byl mezi šlechtou obrovský zájem. Pokud to ovšem byly dveře blízké králi. Hosté za nejvzdálenějšími dveřmi mohli počítat maximálně s neutrálním postojem, rozhodně však ne s přízní nebo zájmem vládce.

Ceremoniář každému z hostů jeho místo vykolíkoval už při včerejší zkoušce. Ocitl-li se někdo ať už záměrně, nebo omylem mimo svůj prostor, byl vykázán syčením a strkáním ostatních.

Židle Marie Terezie už měla opěradlo, byť ještě ne opěrky na ruce. Marie Anna seděla vedle své sestry, její židle však byla obyčejná. To značilo, že Marie Terezie má v budoucnosti říše přidělenu jistou roli, zatímco Anna ještě ne.

František Štěpán stál zpola skrytý za paravánem společně s ostatními šlechtici, kteří dnes budou v roli číšníků. Vykoukl ven a podíval se směrem do sálu. V tu chvíli ho probodly desítky závistivých pohledů. Cizinec, a během několika okamžiků ho bude od princezny dělit devadesát centimetrů a od krále necelé dva metry! Fakt, že je neoficiálním nápadníkem královské dcery, ho v očích šlechty neomlouval. Pro tuto chvíli jim ukradl místo na výsluní. Místo, které má tradičně patřit Karlovým věrným poddaným.

Ceremoniář poklepal holí. Jakmile se rozhostilo ticho, ohlásil příchod královské rodiny: „Jeho Veličenstvo Karel VI., císař Svaté říše římské, král, arcivévoda rakouský, král český a uherský et cetera, navždy rozmnožitel říše, vítá všechny hosty u svého stolu. Jezte, pijte a chvalte císaře!“

Královská rodina usedla ke stolu a na hudební signál nastoupili „číšníci“. Šlechtici ve svých nejlepších šatech, jen s bílým ubrouskem přes loket. Stoupli si za členy rodiny, a ačkoli se přílišná pestrost u dvora nenosila, v kontrastu s rodinou vypadali jako papoušci.

Karel VI. byl oděn v oficiálním císařském šatu, tedy celý v černém. Jedinými barevnými prvky byly červené podpatky bot, punčochy a pero na klobouku.

Marie Terezie měla šaty tmavě modré, její sestra o tón světlejší. Alžběta byla v šedé. Vzhledem k barvě její pleti a paruky vypadala jako kamenná socha sebe samotné. Dřív se jí pro její nádherné světlé vlasy říkalo Alžběta Bílá. Dnes to byla Alžběta… Šedá. Leckdo z dvořanů si musel položit otázku, zdali je královna ještě vůbec naživu. Podle toho, že se okamžitě po usednutí ke stolu chopila sklenice červeného vína a naráz ji do sebe obrátila, však zřejmě ano.

František Štěpán se snažil nahlédnout Marii Terezii do tváře, byť by to komorník Leopold jistě sarkasticky nazval „do výstřihu“. Tak či onak neviděl nic jiného než Rézina záda rovná jako prkno a vlasy svázané do přísného účesu.

„S touhle osobou asi žádná velká zábava nebude,“ pomyslel si v duchu a přemýšlel, o kolika letech nudného manželství asi tak mluví. O třiceti? Čtyřiceti? Na druhou stranu, bude-li mít štěstí, mohl by být na lovu napaden divokým kancem. Nebo se upít k smrti. Také by mohl být zastřelen při nějaké karetní hře či zemřít v loži zvlášť vášnivé dvorní dámy. Jistá naděje na dramatickou budoucnost tu přece jen je.

Pravidelní účastníci oslavy věděli, že úvod večeře bude věnován umění. Habsburkové zvali ke dvoru mnoho hudebníků, skladatelů, zpěváků i herců.

Sami byli výborní zpěváci a každý z nich vládl nejméně jedním hudebním nástrojem.

Ceremoniář ohlásil vystoupení. Jako dar pro otce nacvičily princezny jednu z jeho oblíbených písní.

Marie Terezie a Marie Anna vstaly od stolu.

Dveře na protější straně sálu se rozletěly a sluhové jimi přivezli pódium ve tvaru oblak. Mezi dvořany to zašumělo úžasem. Císař v nákladech na kulisy nešetřil.

Princezny si od sluhů vzaly škrabošky, jaké používali italští zpěváci a zpěvačky. Zakryly si obličeje a vstoupily… do oblak.

Byly méně nervózní než hudebníci. Píseň zazpívaly sebejistě, bez chyb a dokonale cvičenými hlasy. Ani jedna z nich netrpěla rozpaky a trémou. Přestože si to u dvora nikdo neuvědomoval, byla to zásluha hraběnky Fuchsové a její andílkovské výchovy. Odmala byla prostou existencí svých svěřenkyň tak nadšena, že dívkám dala vnitřní jistotu, že jsou na světě správně.

Ozval se potlesk a císař se spokojeně usmál. Předvést Františku Štěpánovi, že dceři, o niž ho smí požádat, se dostalo nejlepšího vychování i umělecké průpravy, byl jeho vlastní nápad. Pakliže mu opravdu dá její ruku, což v tuto chvíli ještě stále nebylo samozřejmé, získá Lotrinsko poklad.

František císařovo gesto pochopil. Zatleskal tedy nejen k pódiu, ale zároveň i Karlovi. Bravo! Císař mu na oplátku laskavě pokynul.

Princezny sestoupily z oblak, sundaly si škrabošky a pláště, v nichž vystupovaly, a zamířily na svá místa ke stolu.

V tu chvíli František Štěpán Lotrinský, čtyřiadvacetiletý mladý muž a pověstný svůdník, strnul.

Marie Terezie byla překrásná. Vysoká, štíhlá a ani trochu úzkoprsá. Naopak, byla velice dobře vyvinutá. To, co považoval za paruku, byly její vlastní světlé vlasy. Barva, která se nevidí. Ze strohého účesu se jí uvolnilo pár pramínků a v prstýnkách rámovaly jemný obličej. Tvář měla souměrnou, až na energickou bradu, která vystupovala dopředu a dodávala jí lehce vzpurný výraz. Oči byly temně modré, stejně jako její šaty. Byla nejkrásnější ze všech přítomných dívek a žen. Toto nepsané pravidlo platilo u všech dvorů a kvůli němu se za dvorní dámy a komorné vybíraly nepříliš hezké dívky.

Habsburský dům si ale mohl dovolit přijmout jakoukoli krasavici, protože Marie Terezie by ji stejně zastínila. Podobné znaky krásy byly patrné i u její matky a sestry. Zatímco u Alžběty to však byla krása odkvetlá, u Anny šlo o roztomilost, která zatím působila dětsky.

Marie Terezie byla ve svých patnácti letech dokonalou krasavicí.

Jediné, co Františka mátlo, byl výraz v její tváři. Tvářila se netečně až znuděně. Jako by si vůbec neuvědomovala, o jak důležitý den dnes může jít.

Sedla si na své místo, aniž by o Františka zavadila pohledem. Chovala se k němu přezíravě, jako by byl opravdu jen číšník. Františkovi nebylo úplně jasné, co tím sleduje, ale rozhodl se, že si to nebude brát osobně.

Přestože císař všechny pozval ke svému stolu, nikdo se nenajedl. Stolování nemělo být požitkem. To, co se císaři předloží, mají před sebou i ostatní. Jakmile však Jeho Výsost odloží vidličku, je jídlo odebráno všem bez ohledu na to, jestli mají už snědeno. Porce jsou malé a pokrmy nijak lákavé. Nikdo se sem však nepřišel najíst. Přítomní jsou tady jen proto, aby byli viděni ostatními a pro následující období se deklarovala jejich důležitost u dvora.

Na císaře nesmí nikdo promluvit bez vyzvání. Jí se v tichu. Zatímco u jiných dvorů se cení duchaplnost konverzace, Habsburkové vyznávají podivné pravidlo: „U jídla se nemluví.“

František Štěpán už pochopil, že se od něj žádné obratné kousky při obsluze nečekají. Má předat talířek, který mu podal sluha stojící za ním, přisunout ubrousek a dolít víno. Ale aby stál celou dobu za tou mladou krasavicí jako solný sloup, to od něj, lotrinského kavalíra, nikdo čekat nemůže.

Naklonil se k Rézi a zašeptal jí do ucha: „Jsem okouzlen. Zpívala jste nádherně.“

Marie Terezie vypadala, jako by kompliment vůbec nepochopila.

„Zpívala jsem pro větší slávu Boží.“

František si vzpomněl na Leopoldovu radu: „Tehdy v zahradách Pražského hradu…“

Než se dialog stačil rozběhnout, Rézi ho opět uťala: „Tam jsem se chovala nevhodně.“

„Naopak. Kdybych směl, vzal bych vás do náruče i dnes.“

„Nevidím pro to žádný důvod.“

František se usmál. Tuhle hru znal velmi dobře. Marie Terezie před ním kličkuje jako srna a od něj se očekává, že bude zdatným lovcem. Pokračoval tedy odvážněji: „Umožnilo by mi to přivonět k vašim vlasům a dotknout se vaší šíje.“

Rézi se ale místo koketního úsměvu, který od ní František očekával, pokřižovala.

„Zanechte těch prostopášných řečí!“

František Štěpán přehodnotil situaci. Zřejmě si nebudou hrát „na jelena“, ale jeptišku a svůdníka. Tahle hra ho sice bavila mnohem méně, ale pokud si to dáma žádá, pochopitelně jí vyhoví.

„Na touze není nic nemravného, Rézi.“

Marie Terezie zkazila i další hru. Vyštěkla na něj: „Oslovujte mě Marie Terezie!“

„Proč? Copak je na Rézi špatného?“ podivil se František. „Pokud vím, nikdo z vašich blízkých vám neřekne jinak.“

„Jméno své patronky Panny Marie, která statečně nesla všechna svá břímě, si připomínám co nejčastěji.“

„Protože odolala pokušení tělesných svodů?“

„Mlčte, vévodo!“ požádala ho Marie Terezie a zdálo se, že to myslí vážně.

Františka přestalo bavit vymýšlení dalších her. „Trváte-li na tom,“ řekl otráveně.

Rézi sklonila hlavu, sepjala ruce a začala se modlit. František Štěpán se rozhlédl po sále. Buď je ta krásná osůbka vážně šílená, anebo předvádí další vystoupení. Po zpěvu následuje ukázka pobožnosti. Je skutečně adresátem modlitby on, nebo to náboženské vytržení předvádí někomu jinému? Rozhlédl se a zachytil dva pohledy: Jeden přicházel z rohu sálu a patřil knězi. Podle oblečení jezuita. Viděl ho už někde? Je možné, že by se ho Marie bála? Druhý pohled přicházel se strany, kde seděl císař. Evžen Savojský, který císaře obsluhoval, pozoroval Františka i Marii. Oči měl zkoumavě přimhouřené. Nevzbuzoval sice strach, ale příčinou Réziny nervozity být mohl. František Štěpán si vzal od sluhy omáčník, naklonil se k Marii Terezii a lehce ji pohladil po ruce.

„Nebojte se, Rézi. Všechno je v pořádku.“

Účinek to mělo ale přesně opačný. Marie sebou trhla a odstrčila jeho ruku. Bohužel to byla ta, ve které držel omáčník. Brusinková omáčka vychrstla a skončila v Rézině klíně.

Sálem to zašumělo.

„Omlouvám se,“ stačil ještě říct František Štěpán, „to mě velmi mrzí.“ Marie Terezie však na jeho omluvy nečekala. Vyskočila od stolu a běžela k východu. František zůstal stát jako opařený. Ze strany se k němu přitočil Evžen Savojský.

„Zdá se, že uvolněné francouzské mravy na rakouském dvoře nefungují, viďte, mladíku?“

„Hodně věcí je tu jinak než u nás, princi. Třeba okázalost vašeho paláce,“ odsekl František.

„Měl byste okamžitě odejít,“ procedil mezi zuby Savojský. František si od něj nehodlal nechat poroučet. Bojovně proti němu vykročil: „Jsem hostem císaře. Vidíte snad nějaký důvod, proč bych měl opustit tuto síň?!“

Evžen se usmál: „Ano. Nemáte totiž koho obsluhovat.“ František se vzpamatoval. Savojský má pravdu, stojí tu s vylitým omáčníkem a umazaným ubrouskem jako idiot. Sál šuměl. Pravidlo, že u jídla se nemluví, zastínila povinnost dvořanů vzájemně se informovat o skandálu, jehož byli právě svědky. Každý z nich v duchu přemýšlel, komu ze svých přátel půjde po skončení večeře vyprávět tu pikantní novinku: František Štěpán Lotrinský je nemotorný žvanil. Marie Terezie byla jeho chováním tak znechucena, že opustila hodovní síň.

František si odkašlal, uklonil se císaři a císařovně, položil omáčník a ubrousek a vzdálil se od stolu.

Na chodbě zachytil překvapený Leopoldův pohled. „No a co,“ pomyslel si vzdorně, „tak se teď budou muset snažit diplomati.“

František se prodral houfem zvědavých dvořanů, okukujících ho jako exotického ptáka, a vydal se nazdařbůh Hofburgem.

Konečně se dostal do tmavé prázdné chodby. Zastavil se a oddechl si. Vzápětí si však uvědomil, že neví, v kterém křídle je. Má se vrátit a říct některému ze sluhů: „Bonjour, já jsem ten Lotrinčan, co polil princeznu omáčkou. Právě jsem se ztratil. Můžete mě laskavě odvést do mého pokoje? Anebo víte co? Odveďte mě rovnou do stájí, vsaďte mě na koníka a já pojedu domů za mamá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marie Terezie: Miluj a panuj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.