Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

J. D. Hawkins: Neprofesionál

Vydání první

Copyright © 2017 by J. D. Hawkins

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2322. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Unprofessional vydaného v roce 2017

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1262-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1263-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

J. D. Hawkins

Neprofesionál

Tato kniha je věnována Sea Monkey Hawkinsové

(mé kočce), která mi dělala společnost a vysedávala

na mém stole, zatímco jsem během dlouhé,

deštivé zimy v L. A. psal tohle dílo.

Kapitola 1

OWEN

Když se dveře výtahu otevřou, mám chvíli pocit, jako kdyby se přede mnou rozhrnula divadelní opona. Jsou tři hodiny odpoledne a kanceláře TrendBlendu pulzují živoucí, frenetickou energií, kterou zažijete pouze v případě, že na jedno místo shromáždíte ty nejkreativnější lidi ze západního pobřeží. Ten druh energie, který cítíte, když lidem umožníte dělat, co je baví, a výsledek představíte milionům fanoušků. TrendBlend se chystá zveřejnit virální video o sexu, což má rozpoutat celonárodní diskusi o etice. Naše stránky mapují poslední trendy a vystihují ducha doby. Celé to vzniká v kancelářích, kde se pohybuje stejný počet módních blogerů jako politických reportérů; kde si feministické aktivistky rozumí s filmovými kritiky.

Bože, miluju tuhle práci.

Vystoupím z výtahu a v jedné ruce svírám lék na odpolední únavu: velký kelímek kapučína (obvykle si v těle udržuju takovou hladinu kofeinu, která by probudila i mrtvého) pro sebe a v druhé ruce držím skořicové latté pro Margo. Zpátky do shonu.

„Ahoj, Owene,“ zavolá na mě odbornice přes make-up Davina a přeruší tři konverzace, které vede.

Otočím se jejím směrem, ale nezastavím. „O co jde, D?“

„Nechceš se mnou a Sarou zítra natočit video?“ zeptá se plnými rty nalíčenými fialovou rtěnkou a zhoupne boky v minisukni jako pokaždé, když se mnou mluví. „Sexy kluci zkouší poprvé make-up. Hledáme dobrovolníky.“

Usrknu si kapučína, abych zakryl rozčarování.

„No…“

Vzdálí se od ostatních, olízne si rty a prohodí: „Stačí říct, co mám udělat, aby ses mi dostal pod ruce…“ Když sklouzne pohledem k mému opasku, už ani netuším, jestli mluví o tom videu.

Davina má tělo baletky, pohybuje se, jako kdyby chtěla dostat do postele každého v místnosti, a polovinu času se obléká, jako kdyby se chystala na pláž. Je sexy a moc dobře to o sobě ví, a i když má miliony fanoušků, uhání mě od první chvíle, co jsem sem nastoupil. Čím víc ji odmítám, tím víc třepotá řasami. V jinou dobu a na jiném místě bych tu jiskru mezi námi nechal hořet, ale když jste obklopeni novináři, sloupkaři a několika dalšími ženami, které se vám snaží dostat do kalhot, musíte se chovat diplomaticky jako vyjednavač, abyste si udrželi práci.

„Kouknu se do diáře a pak ti dám vědět,“ odpovím a projdu kolem ní.

„Budu čekat,“ zavrní.

Rozložení kanceláře je jednoduché, ale funguje. Střed místnosti pokrývá rozsáhlá sestava sdílených pracovních desek. Stoly se čtyřmi nebo pěti místy, všechny vyzdobené osobními předměty, hrnky, uměleckými knihami a fotkami. Stoly jsou blízko u sebe, takže nikdy nepřeslechnete nové nápady nebo něco, s čím byste mohli pomoct. Nicméně polovinu času jsou místa prázdná, protože kmitáte mezi studiem a kanceláří.

Z jedné strany je z oken pěkný výhled na L. A. a z našeho pátého patra můžete za jasného počasí vidět i na pláž. Na druhé straně se nachází kanceláře nadřízených; těch, co rozhodují a za zavřenými dveřmi tahají za nitky.

„Bylo by fakt skvělé, kdybys mohl!“ zavolá na mě Sara, Davinina zrzavá kolegyně s postavou přesýpacích hodin (její spojenkyně), když se prodírám kolem kolegů nesoucích kartonové postavy Kardashianových. „S rtěnkou by ti to tak slušelo!“

Pozvednu své kapučíno, a než zrychlím ke svému stolku, pošlu jí vzdušný polibek.

Tohle místo mi svým způsobem zachránilo život. Než mi před rokem moje kamarádka Margo tuhle práci dohodila, pařil jsem jako o život. Jen jsem chlastal, tancoval, šukal a pral se. Zajímaly mě pouze další večírky, další sexy holky, další vzrušení. Nebudu lhát, že to nebyla zábava, ovšem i zábava může být nebezpečná, pokud jste nenasytní jako já.

A tak jsem tady. Položím skořicové latté pro Margo na stůl (bez pozdravu, protože je ke mně otočená zády a sklání se nad mobilem) a svezu se do židle. Zapnu notebook, aby na mě zase vykoukl nedopsaný článek, na kterém pracuju; celý o nejlepších místech pro rande na pláži. Můj vnitřní rebel není ani tak zkrocený jako soustředěný. Užívám si života skoro stejně jako dřív, ale s bonusem stálého platu a s penzijním připojištěním s účastí zaměstnavatele. Dostává se mi toho nejlepšího z obou světů.

O pár vteřin později vedle sebe zaslechnu tlumené vzlykání. Ten bezmocný zvuk, který se nezměnil ani za tisíc let existence civilizace a probouzí ve mně nutkání umlátit kohokoliv, kdo ho způsobil. Podívám se na Margo a všimnu si, že civí na klávesnici, jednou rukou drží mobil u ucha a druhou má zabořenou ve vlasech. Je tak rozrušená, že si ani nevšimla kávy, kterou jsem jí přinesl.

Pokud má práce v kanceláři opravdu nějakou nevýhodu, tak tu, že nemáte žádné soukromí, a právě teď se zdá, že by ho Margo zoufale potřebovala.

„Proč se musíš kvůli tomuhle chovat jako kretén,“ zašeptá ostře do mobilu. „Ne, to jsem nikdy neřekla… to je fuk, Carle… jsi můj – byls můj přítel, nejsi můj otec, tak se mnou nemluv, jako kdyby mi bylo pět… Podívej se, volám ti jen proto, abych se domluvila, kdy si můžu vyzvednout zbytek svých věcí… Ano, opravdu to skončilo! Bože… prostě na to zapomeň!“

S očima upřenýma na monitor zaslechnu Margo odhodit mobil na stůl – moderní ekvivalent zavěšení sluchátka. Když se na ni ohlédnu, je zarytě nakrčená směrem k počítači, jako kdyby jím chtěla proskočit, a zběsile buší do klávesnice, jako kdyby na ni hrála něco od Bacha. A pořád si nevšimla té kávy.

Otevřu pusu, ale hned ji zase zavřu. Přemýšlím, nakolik Margo potřebuje slova útěchy a nakolik prostor. Celé ráno mlčela a byla napjatá a teď se zdá, že její problémy s tím kreténem z filmové školy, Carlem, dosáhly nukleární hrozby. Fajn. Zaslouží si víc.

S Margo se známe už léta. Seznámili jsme se v prvním ročníku univerzity. Abych to upřesnil, setkali jsme se ve tři ráno před dívčími kolejemi, když se vracela z párty a já se zrovna pokoušel dostat oknem zpět dovnitř po tom, co jsem vylezl ven, abych se vyhnul protivné spolubydlící svého nočního doprovodu. A vzhledem k tomu, že jsem byl v tu chvíli nahý, bylo o čem mluvit.

Bylo to přátelství na první pohled – pro ni rozhodně. První půlrok jsem si představoval, jak by vypadala na všech čtyřech, ale ona si mě držela od těla tak dlouho, abych pochopil, že je mnohem víc než jen nohy, které by na mně měly sedět obkročmo, a prsa, která bych si dal místo dezertu.

Nakonec se ukázalo, že Margo je pařmenka jako já. Pije, tancuje a šuká s téměř stejně velkým apetitem jako já. Začali jsme chodit ven společně. Zbytek přátel by nás jen brzdil. Když s sebou máte parťáka, je balení sexy holek snadné, ovšem když se ukážete v baru s tou nejvíc sexy kočkou, je to až příliš snadné.

Nenechte se zmýlit: na sex s Margo jsem myslel nespočetněkrát, jak by taky ne? Je úžasná; ty její brýle s širokými obroučkami a nedbale upravené, tmavé vlasy, které jí padají přes obličej. A ten volný žlutý svetr do půli stehen, z něhož jí koukají štíhlé nohy obuté do šněrovacích bot. Má tělo, které byste zkoumali měsíce, chůzi, z níž se vám zatočí hlava, a plné, šťavnaté rty. Takže pravda je, že i když ji považuju za skvělou kamarádku – inteligentní, talentovanou a vtipnou, za někoho, kdo si nezaslouží být považován jen za kus masa – není to v její přítomnosti jednoduché. Pořád se musím ovládat.

„Jsi v pohodě?“ zeptám se nakonec.

Trvá jí asi dvě vteřiny, než se odtrhne od monitoru a uvědomí si, že na ni mluvím.

„Hm? No… jo. Jsem v pohodě,“ odpoví s nuceným úsměvem, než se opět odvrátí.

Chvíli ji sleduju a zvažuju, jestli ji nenechat být. Margo je možná stejně sexy jako na škole (pravděpodobně víc), ale to je jediná věc, která se u ní nezměnila. Někde na cestě životem zanechala večírků, pití a bezstarostné zábavy. Jediná divoká věc jsou nyní její ambice. Asi bych měl být vděčný, vzhledem k tomu, že mi sehnala tuhle práci. Ale naštvalo mě, když jsem se najednou musel dívat, jak se zklidnila a začala mít vztahy natolik dlouhé, abych poznal, že chodí s idioty.

„Hele, Margo,“ prohodím. „Nevíš náhodou, proč je dole ve studiu postavený bar?“

„Netuším.“ Vrátí se k práci, ale já se nenechám odradit.

„Nechceš se tam jít se mnou kouknout?“

Margo se pousměje, odhrne si vlasy na stranu, a než jí zase spadnou zpátky, odhalí na moment své výrazné lícní kosti.

„To bych moc ráda, ale tohle musím dodělat.“

Pokrčím rameny. „Hele, všichni musíme něco dodělat. Ale sakra, máme najednou bar v práci! Třeba je dneska den tequily, a nikdo nám o tom neřekl.“ Rozesměje se a je znát, že má trochu lepší náladu. Skloním se k ní a trochu ztiším hlas. „No tak, víš, že nejsem zvyklý pít bez pěkné holky po boku.“

Margo se opře do židle a zpoza plných rtů se na mě usměje oslnivě bílými zuby. Když překříží holé nohy, málem přeruším oční kontakt.

„Vím, o co se snažíš… Slyšels můj telefonát, že jo?“ řekne a usmívá se dál.

„Sedím jen o půl metru dál, víš?“

„Pak by ti mohlo docvaknout, že nemám náladu ani na zábavu a ani na tequilu,“ odpoví, ale jak se na mě dívá těma laníma očima, zachytím výzvu.

„Pojď,“ prosím a upřu na ni prosebný pohled. „Co se stalo se starou Margo? Někde tam přece musí být.“

„Dospěla, sehnala si práci – tobě sehnala práci.“

„A jsem v ní dobrý,“ podotknu a ukážu na ni prstem, „protože vím, kdy si dát pauzu. A teď ji potřebuješ ty.“

Zvednu jí dlaň z jejího stehna a vstanu. Sevřu ji, abych cítil její hebkou kůži. A pak ji zatahám za paži.

Margo těká očima mezi mnou a monitorem, jako kdyby se rozhodovala, kdo z nás je anděl a kdo ďábel, než vyhodí oběma rukama do vzduchu a taky vstane ze židle. Spiklenecky se na sebe usmějeme a pak se vypravíme k výtahům.

„Hele, Owene,“ prohodí Margo, jakmile stisknu tlačítko. Podívám se na ni. „Díky,“ řekne a trochu rozpačitě sklopí velké zelené oči. „Kamarád mi teď přijde vhod.“

„Prosím tě,“ brouknu, když přijede výtah. „Jsi nádherná ženská se sexy mozkem a hustým stylem oblíkání. Že jsi teď single, je ta nejlepší věc, co se ti mohla stát. Proč se vůbec pořád vrháš do těch dlouhodobých vztahů? Pro jednoho chlápka jsi až moc sexy.“

„Díky za povzbuzení.“ Odvrátí oči, lehce přikývne a dlouze vydechne. „Ale mě ani tak neštve, že jsem single,“ podotkne záhadně.

„A o co teda jde?“

Margo civí na zavírající se dveře výtahu, jako kdyby se na moment ztratila, a řekne: „Já ti nevím… jsem jen… frustrovaná. A všechno na mě padá. Děje se toho moc. A Carl umí vždycky velmi dobře popsat, v čem všem selhávám. A když jsme teď od sebe, mám pocit, jako kdyby všechno, co o mně kdy řekl, byla pravda.“

„Kreténi umí v lidech vzbudit tenhle pocit.“

„Řekl mi, že ‚nenaplňuju svůj potenciál‘. ‚Stagnuju‘. Takhle to nazval. Myslí si, že bych měla psát pro nějaký exkluzivní newyorský magazín. Že se tady schovávám, protože se podvědomě bojím, že nejsem dost dobrá na to, abych šla pracovat jinam.“

„To je kravina,“ prohodím a sleduju klesající čísla pater. „Píšeš fantasticky. Ta recenze, kterou jsi napsala na film Christophera Westa? To byla kurva ta nejlepší recenze, co jsem kdy četl.“

Všimnu si, že se Margo překvapeně zablýskne v očích. „Tobě se líbila?“

„Strašně. A ta část o akvaduktu v L. A. Píšeš úžasně. Byla z toho cítit vášeň.“

Margo se ošije, protože neumí přijímat lichotky. „Překvapuje mě, že to vůbec někdo četl.“

„Vždyť jsem ti to říkal už tenkrát.“

„Myslela jsem, že jsi jen zdvořilý.“

„Zdvořilý jsem jen vzácně.“

Margo se krátce pousměje, ale během chvíle se vrátí ke svému napjatému, ustaranému výrazu, který nasadila hned po tom telefonátu.

„Každopádně, jde o to… že má pravdu,“ prohlásí Margo, když vyjdeme z výtahu. „Podceňuju se. A chci psát věci, které mají větší váhu než… recenze nebo PR články.“

Konejšivě ji obejmu kolem ramen. Opře se o mě, a když vstoupíme do studia, zatvářím se tak, aby štáb pochopil, že se nemají ptát, jestli sem můžeme bez pozvání. Dnes už jsem se Margo dotknul podruhé a začínám si uvědomovat, jak je to příjemné. A nebezpečné.

„Poslyš.“ Zastavím se a otočím ji k sobě. V duchu si připomínám, že jsme kamarádi z dobrých důvodů a že by ode mě nebylo správné, kdyby mě vůbec napadlo využít její situace. „Tohle tvé ‚já‘ se mi nelíbí,“ řeknu napůl přísně a posměšně. „Zranitelná, ustaraná a nejistá. To nech holkám se špatnými vlasy. Ta Margo, kterou znám, je bojovná mrška s prořízlou pusou a vtipnými články. Klidně bys mohla napsat článek o dekoračních polštářích a týdny bych tě citoval.“

Margo se zachechtá. Musím se ovládat, abych nemyslel na její pevný zadek a nádherné rty.

„Tyhle lichotky dělají s mým egem zázraky,“ přizná. „Ale pojďme se mrknout na ten bar, než nám někdo vynadá, že tu nemáme co dělat.“

Tohle je moje Margo.

Vzhledem k tomu, že na dohled není nikdo jiný než pár lidí připravujících scénu, využiju možnosti a vezmu několik už nalitých panáků z baru. Jeden podám Margo. Rychle ho do sebe kopne, a ani nemrkne, stále pohlcená vlastními myšlenkami.

„Měli jsme takový plán,“ naváže na téma, které jsme opustili asi před půl hodinou. Její hlas už zní veseleji. Vezme si dalšího panáka. „Teda Carl měl takový plán. Víš, je to režisér – nebo teda chce být. Od té doby, co to jeho diplomka před pár lety dotáhla až do Cannes, neudělal nic.“ Margo vypije panáka a praští skleničkou o pult. „Měla jsem dostat tu úžasnou práci v New Yorku – je posedlý New Yorkem – a najít tam pro nás nějaký loft, kde by mohl pracovat na svém ‚umění‘,“ Margo přidá vzdušné uvozovky a nakonec vyplázne jazyk.

„To vypadá, že se na tobě chtěl jen přiživit,“ prohodím a chystám se vypít svého prvního panáka. Do studia se začnou hrnout lidi.

„Že jo? Ukaž, dej mi to,“ řekne Margo a vezme mi skleničku z ruky.

„Není to už třetí? Možná bys měla trochu přibr…“

Margo do sebe kopne tequilu a pokračuje: „Totiž, víš, kolik lidí by kvůli práci v těch newyorských magazínech zabíjelo? Nemůžeš tam jen tak nakráčet a říct: ‚Úžasně píšu, dejte mi prostor.‘“ Opět bouchne panákem o pult, a než na mě znovu upře svůj pronikavý pohled, zajíkne se. „TrendBlend se přece nekrčí někde v temným internetovým koutě. Mám mnohem víc čtenářů než tyhle předvídatelný, snobský, zaprděný, pseudointelektuální stránky.“

„Přesně tak,“ podotkne kolega ze skupiny lidí kolem nás, než Margo podá dalšího panáka.

„Počkej – už měla tři,“ vyhrknu, ale Margo je rychlejší. Z vlastní zkušenosti vím, že Margo toho zvládne vypít hodně, ale taky vím, jak se pak chová.

„A další věc…,“ pokračuje Margo, lehce zčervenalá v obličeji, zdůrazňování prstem už jí taky moc nejde.

O půl hodiny později musím Margo podpírat, zatímco kolem sebe ve studiu mává prázdnou skleničkou a obrazně kuchá svého ex. Kolem nás už se shromáždila větší skupina lidí. Někteří Margo povzbuzují, jiní jen chápavě přikyvují a já stále nemám ponětí, proč tady vlastně ten bar postavili. Rozhodl jsem se, že bude nejlepší, když zůstanu střízlivý a neprozradím Margo, že usrkávám rozpuštěný led.

„… a ty jeho filmy jsou sračka! Pořádná sračka! Došlo mi, že jsem kvůli našemu vztahu nebyla objektivní, ale-škyt-ale jde o to… O čem jsem to mluvila?“

„Všichni poslouchejte!“ ozve se ze středu studia. „Kdo je opilý a připravený na kameru? Pošlete mi první oběť.“

Než stihnu zakročit, několik lidí ukáže na Margo, která si uvědomí, že má prázdnou skleničku, vezme si další, a než ji asistent produkce odvede do druhé části studia, vypije pátého nebo šestého panáka tequily. Jdu za nimi a odchytnu Toma – našeho osvětlovače – právě když Margo řeknou, aby si sedla před kamery.

„Ahoj, Tome? Co se děje? Co točíte?“

„Čau, Owene,“ pozdraví a otočí se ke mně. „Jmenuje se to ‚Opilé ženy a koťátka‘. Režíruje to Sara.“

Chci se zeptat na podrobnosti, ale vzduch protne nářek. Margo vytrysknou slzy z očí, když jí do klína položí drobné zrzavé kotě.

„Ach, můj bože!“ zapiští. „To je ta nejkrásnější věc, kterou jsem kdy viděla…,“ kvílí přes tekoucí slzy a já se snažím smát potichu, aby mě nezachytil zvukař. „To je tak roztomilý. Mě snad klepne!“

Margo přinesou další koťátka a spustí tím další sekvenci dojatého pláče.

„Ne, ne, ne! Tohle je na mě moc! Jsou skutečný? Ach, bože, koukejte na ty pacičky. Ty maličký pacičky! Tohle je sen? Fakt se to děje? Tohle nemůže být pravda. Teda, jsem moc šťastná na to, abych byla vzhůru. Můžu tomuhle říkat Pan Fousek?“

Chechtáme se s celým štábem, zatímco Margo dává skrz tekoucí slzy najevo, jak moc zbožňuje tyhle mňoukající drobečky. Nakonec zasáhne Sara a s širokým úsměvem řekne: „Oukej, myslím, že to stačí. Pošlete další…“

„Ne! Neberte mi je!“ zaúpí Margo hlasem utlumeným chlupatou hlavičkou tříbarevného kotěte, se kterým se mazlí. Pak se s napůl vážným výrazem podívá do kamery skelným pohledem a prohlásí: „Kéž bych byla koťátko. Nedělám si legraci. Můžu být kotě?“

O deset minut později stojíme s Margo před studiem. Mne si spánky, jako kdyby jí měla začít migréna.

„Bude v pohodě, že jo?“ zeptá se asistent.

„Jasně, odvezu ji domů,“ řeknu. „Stejně je skoro pět.“

„Ne,“ zamumlá nesrozumitelně Margo a legračně zakroutí ukazováčkem ve vzduchu. „Mám něco…? Na práci?“

„Jo. Odvez ji domů,“ přitaká asistent empaticky.

Po namáhavém přemlouvání se mi podaří Margo dostat do auta, a když ji připoutám, vyrazíme k jejímu bytu ve Valley. Jedu co nejpomaleji, zatímco jí se za jízdy kývá hlava a směje se vlastnímu mumlání. Jakmile zaparkuju před bytem, uleví se mi, když si zpětně uvědomím, že budova má jen dvě patra.

„Můj hrdina,“ zazubí se, zatímco jí pomáhám z auta.

„Takhle mi ještě nikdo neřekl – kolik tequil jsi vlastně vypila?“

„Jen jednu.“

„Tak ta musela být pořádná.“ Vezmu ji do náručí a snažím se s ní co nejopatrněji projít spoustou dveří. Margo se mě drží jako klíště.

„Díkybohu, že bydlíš v přízemí,“ podotknu, když se jednou rukou hrabu v její kabelce, abych našel klíče, a druhou se ji snažím udržet. Ne že bych u ní nikdy nebyl, ale obvykle se potkáváme v práci nebo v baru a teď ze sebe nemůžu setřást pocit, že jsem vetřelec.

„Víš, ty jsi fakt dost sexy,“ vypraví ze sebe a chichotá se. Když se mi otře rty o krk a ucítím její teplý dech na kůži, vzruší mě to. Musím se oklepat.

„A ty jsi pěkně na hadry,“ odpovím s nuceným úsměvem a kopnutím otevřu dveře.

„Ne… já to myslím vážně,“ prohodí, když vejdeme dovnitř a já ji pořád držím v náručí. „Ty jsi, jako… jako kdybys byl nejkrásnější muž na světě.“

„To je od tebe velmi milé,“ odpovím, a než najdu ložnici, otevřu několik špatných dveří. Položím Margo na postel a její kabelku na noční stolek. „Měla by sis odpočinout.“ Rozvážu jí boty, zuju je, a než se nachystám k odchodu, položím je na podlahu. Tahle situace se mi zdá povědomá, i když od školy jsem takhle opilou Margo do postele ještě neukládal. „Nepotřebuješ něco? Vodu nebo…“

„Jo,“ usměje se Margo.

„A co?“

Místo odpovědi na mě škádlivě kývne. Prohlédnu si ji. Sukni vyhrnutou až nad stehna, svíjí se v přikrývce a mně se v hlavě začnou odehrávat zajímavé scénáře.

„Pojď ke mně!“ vyjekne netrpělivě.

Tohle smrdí potížemi – problém je, že já mám potíže rád. Zamručím a přistoupím blíž.

„Ještě blíž,“ zachichotá se. Nechávám se unést jejím úsměvem a tím, jak se vrtí.

„Cože?“

Zatáhne mě za košili a najednou má pootevřená ústa, jako kdyby se mě chystala políbit. Tak snadno bych se tomu mohl poddat, přitisknout své rty na její, zajet jí rukama pod oblečení, ochutnat ji, chuť roste…

Ovšem být opravdový muž neznamená jen vědět, kdy udělat správný krok, ale také vědět, kdy neudělat vůbec nic.

„Dobrý pokus,“ podotknu a odtáhnu se.

Margo se rozesměje a zklamaně zabuší pěstmi do postele.

„Jenže já potřebuju nutně vědět, co máš pod košilí. Vsadím se, že máš pořád břišáky jako kámen.“

„Fajn. Tohle je znamení, že bych měl jít,“ prohlásím. „Uvidíme se zítra.“

„Ne! Ale no tak! Prosím! Vzpomínám si, že to byl neskutečný pohled. Jen kousíček. Malinká ukázka jako za starých časů. Owene, nedělej fóry. Stejně je chceš ukázat.“

Ohlédnu se na ni, ruku na klice a chechtám se.

„Spokojená?“ zeptám se, když si trochu nadzvednu košili.

Margo zapiští a se smíchem spadne zpět do polštářů.

„Já to věděla! Pořád stejný, jako když jsi tenkrát lezl tím oknem,“ zavolá za mnou, zatímco za sebou zavírám dveře.

Při nástupu do auta se stále usmívám.

Kapitola 2

MARGO

Probudím se s takovou kocovinou, že bych potřebovala exorcistu. Ale vzhledem k tomu, že žádného neznám, rozhodnu se dovléct své tělo do dlouhé, horké sprchy a k snídani si dám jogurt s ovocem, zatímco přemýšlím o práci s nadšením ženy, která čeká na trest smrti. Mám pocit, jako kdyby moje dutiny prošly chemickou válkou a plavaly v moři nevolnosti pokaždé, když rychle pohnu hlavou. Jakmile se mi podaří vybrat docela reprezentativní model, vezmu si věci a zamířím ven.

„Sakra,“ zamumlám, když se podívám k prázdnému parkovacímu místu, kde obvykle stojí moje auto. Zklamaně si uvědomím, že potřebuju odvoz do práce, a vzpomenu si na další kousek skládačky. Owen mě odvezl domů. A pak jsem se na něj v podstatě vrhla a on mě odmítl. Ošiju se nad svou vlastní trapností, když si vybavím, jak mě nesl do schodů, a dál už nad celou situací radši nepřemýšlím.

Objednám si Uber, a zatímco čekám na chodníku, soustředím se na úkoly, které mě čekají v práci. Takhle vždycky vypadal můj únik. Řešit osobní problémy prací možná není zdravé, ale díky tomu toho hodně uděláte, a to zejména když se potýkáte s tolika sračkami jako já.

Když mi zazvoní telefon, vytahuju ho z kabelky s neblahou předtuchou. Můj ex chce zahájit druhé kolo hádky. Někdo volá z práce, že mám zpoždění. Nebo mi volá Owen, aby mi připomněl, jak moc jsem se včera ztrapnila.

Není to ani jedno z toho. Neznámé číslo. Podle toho, jak mi věci vycházejí, to nejspíš bude řidič Uberu, aby mi oznámil, že bude mít dvacet minut zpoždění nebo že si dohodl dovážku ryb a budu muset sdílet zadní sedadlo s bednami smradlavých mořských plodů.

Na telefonát odpovím poraženecky znějícím „prosím“.

„Dovolala jsem se Margo Lipmanové?“

„Jo. A vy jste…?“

„Zdravím. Jsem Cassandra Bealeová – z New York Month. Minulý měsíc jste na HR oddělení poslala životopis.“

„Ano!“ zaječím s takovým nadšením, až mi mobil málem vypadne z ruky. „Ano,“ zopakuju s předstíraným klidem. „Poslala.“

Telefonní pohovor. Srdce mi buší jako splašené. Pokud by New York Month byla osoba, měla by na hlavě rádiovku, a přesto by jí to slušelo. Sami byste se pak cítili méněcenní, protože žádnou rádiovku nevlastníte. Jedná se o magazín, který v recenzích na nového Batmana cituje Bytí a nicotu a zmiňuje britské postmodernisty se samozřejmostí, že o nich jejich publikum ví všechno. Není to ani tak magazín jako spíš poselství z ultraintelektuálního světa, kde lidé komunikují pomocí zdviženého obočí a kde jste živí jen z ironie. Napsáno a čteno osobami, jež jsou natolik mimo střední proud, že ani netuší o existenci roztomilých videí s koťaty.

Stručně řečeno to symbolizuje všechno, co sice nenávidím, ale zoufale si přeju být toho součástí.

„Určitě!“ řeknu, ale přesně v tu chvíli se můj hlas utopí v troubení priuse. Zvednu hlavu a vidím přijíždět Uber.

„Určitě!“ zakřičím nahlas, a zatímco mávám, rozeběhnu se k autu.

„Volám nevhod?“ zeptá se Cassandra a já si říkám, jestli si ten její ironický úsměv a tázavý výraz jen nepředstavuju.

„Ano… Teda ne!“ zamumlám, když odchytnu řidiče a vmanévruju se na zadní sedadlo. „Teď je to skvělé!“

Zagestikuluju na řidiče, aby vyrazil, ale on mi místo toho začne něco vesele vyprávět.

„Ta zatracená GPS mi vyhodila špatnou adresu! Zavedla mě zpátky k základce a…“

Cassandra začne taky hovořit.

„Výborně. Takže jsem si prošla některé práce ve vašem portfoliu a…“

„… stál jsem tam deset minut, než mi došlo, že je něco špatně. Asi mají špatně čísla ulic…“

„… úžasná práce, ale něco z toho – musím říct – se mi zdálo trochu moc povrchní pro náš časopis, pokud můžu být upřímná, zejména ta část o…“

„… nebo je to špatně v tý aplikaci – to se stává – ale ta ztracená věc mě zavedla o dva kilometry dál!“

„… tvorbě videí, což je něco, na co ani nechceme, aby se naši autoři zaměřovali…“

„… nikdy nepochopím tu věc s lichými čísly na jedný straně ulice a sudými na…“

Pokusím se dát řidiči co nejzdvořileji najevo, aby zmlknul. Ukážu na telefon a s napjatým výrazem se snažím, aby si ho všiml. Otočí se, teprve až když mu poklepu na rameno. Kombinací vyceněných zubů, nakloněné hlavy a palce nahoru mu dám najevo, že bych sice ráda mluvila o městském plánování v L. A., ale jsem trochu zaneprázdněná.

„… produkovat práci, která bude tematicky konzistentní?“

Když Cassandra dokončí otázku, netuším, na co se ptala. Okamžitě zavrhnu nápad, že bych ji požádala, aby mi všechno zopakovala. Zaprvé spolu telefonujeme už pět minut a zadruhé mám podezření, že by si myslela, že jsem hloupá.

„Totiž…,“ řeknu, abych zabránila trapnému tichu, „považuju svůj eklektický přístup za přednost.“ Začnu spojovat střípky rozhovoru a doufám, že zbytek schovám za sebejistotu a přesvědčivost. „Je stejně důležitý jak pro kritika, tak i umělce – což je často opomíjeno v zájmu specializace. Vždyť tolik umění neustále překračuje hranice a… v zásadě upřádá sítě mezi mainstreamem a experimentálním pojetím. Jako kritička věřím, že je podstatné porozumět i takovým odkazům než se pouze nechat vést samotným umělcem. Myslím, že moderní kritika – v současnosti – velmi závisí na širším kontextu.“

„Hm,“ broukne Cassandra do telefonu a konečně mám pocit, že se její obočí vrací do původní polohy. „Ano. S tím bych mohla souhlasit. Takže vy věříte, že vaše práce v… TrendBlendu vám předala další úhel pohledu?“

„Ano,“ přitakám a skoro si oddechnu úlevou, jakmile si uvědomím, že jsem se chytla stébla konverzace, „i tak povrchní a zdánlivě bezvýznamný článek, který jsem napsala o exkluzivních dortech, toho může hodně napovědět; příležitosti konzumace, kapitalistická demonstrace úspěchu, a pokud si zachováte odstup a aplikujete na tenhle příklad kulturní, nebo dokonce ekonomický podtext, tak…“

Pohovor trvá skoro celou cestu do kanceláří TrendBlendu. Cassandra ani na moment nesleví z ledově ostrého nádechu otázek, ovšem já se snažím stále dělat ten nejlepší dojem, a když mi na konci oznámí, že se ozve, nemám pocit, že by to byly jen plané řeči. Jakmile zavěsím, uvědomím si, že se usmívám a adrenalin mi rozehnal kocovinu.

Dám řidiči slušné spropitné a otevřu dveře, abych vystoupila. S jednou nohou na chodníku se na něj ještě otočím.

„A mimochodem,“ podotknu, „číslují ty budovy takhle z toho důvodu, protože byste pak měl například na jedné straně číslo čtyřicet šest a na druhé číslo devadesát osm. Bylo by to matoucí. A nevěděl byste, kudy se vydat, abyste našel… já nevím, třeba číslo šedesát čtyři, řekněme.“

Řidič zvedne hlavu a chvíli přemýšlí. Po chvilce přitaká a pousměje se. „Aha… to docela dává smysl,“ souhlasí.

Zasměju se, poděkuju mu a s novým přílivem energie se vypravím do práce.

Když stojím před dveřmi výtahu, zaslechnu Cassiino nezaměnitelné pištění. Cassie je jedna z nejzásadnějších „postav“ webovek TrendBlendu, a to čistě z důvodu, že je jako Disney princezna na amfetaminech.

„Ach!“ zapiští, když se ke mně v lobby hrne s rozpraženými pažemi. „Ty jsi koťátko, zlato!“

„Ahoj, Cass-ups!“ vyhrknu, když mě obejme a zaboří se do mě, že jí ani není rozumět.

„Ty jsi tak úžasná, Margo. Musíme zajít tenhle týden na oběd. Dej vědět kdy.“

Jakmile mě pustí, věnuju jí trpělivý úsměv a prosté „jasně“, než se zase otočí a zamíří do kavárny. Sleduju ji se zmateným výrazem ve tváři a snažím se přijít na to, co způsobilo její přehnanou reakci, ale když cinkne výtah, zapomenu na to.

V podlaží, kde se nachází studio – o několik pater pod našimi kancelářemi – se ke mně připojí jedna z šéfek TrendBlendu, Melissa. Nejsem typ osoby, která by někoho uctívala, ale kdybych byla, Melissa by se na mém stručném seznamu jmen vyjímala.

Celkově vzato, budova TrendBlendu žije chaosem. Všechno se zde neustále mění, až to hraničí se schizofrenií. Někdy po kanceláři putuje tolik nových nápadů, že je až s podivem, když se nějaký z nich vůbec ujme.

Takové šílenství si žádá vizionáře s nohama na zemi a Melissa je tak nenuceně klidná, rozvážná a sebejistá, že to zvládá levou zadní. Stoosmdesáticentimetrová žirafa, oblečená v nenápadném značkovém modelu, hovořící s nejasným a zastrašujícím skandinávským přízvukem, s výraznými lícními kostmi a krátkými blond vlasy. Nikdo o ní nic moc netuší, ale stačí krátké setkání, aby vám bylo jasné, že ví, co dělá. Dokáže upravit zpackaný článek o ručně vyráběném papíru do toho nejlepšího kousku, který jste kdy četli, a navíc vám prozradí novinky příštího týdne. Od kolegů jsem zaslechla, že se vypracovala v newyorských nakladatelstvích, zatímco ostatním říká, že pracovala jako zahraniční dopisovatel pro LA Times. Někdo tvrdí, že je lesba. Nevěřím ničemu z toho a zároveň všemu. Já vím jen jediné – když mluví, lidé ji poslouchají, ačkoliv s jejím přehledem občas ani nemusí otevřít ústa.

Takže když se mnou nastoupí do výtahu a řekne: „Dobrá práce, Margo,“ vyděsím se.

„Díky,“ zamumlám a přemýšlím, o čem to vlastně mluví.

Dveře se otevřou, a jakmile Melissa vypochoduje ven, začne po cestě na své místo ukazovat na lidi prstem, aby jí podali hlášení. Vystoupím hned za ní, celá zmatená.

Než dojdu na své místo, usměje se na mě a pogratuluje mi tolik lidí, až si začínám říkat, jestli jsem nezapomněla na vlastní narozeniny.

Pomalu se posadím, a aniž bych se otočila k monitoru, začnu si přehrávat události včerejšího dne. Pohádala jsem se s Carlem… pak mě Owen přemluvil a vzal mě někam na drink, pak jsme byli ve studiu… odvezl mě domů… nezapomněla jsem na něco?

„Čau, kočičí ženo.“

Tohle je poslední hlas, který chci poslouchat. Brad. Další expřítel a nejspíš jedna z nejhorších osob, jaké jsem kdy poznala (už jste si všimli toho vzorce?). Má doslova oranžové opálení, široký trup, vlnité blond vlasy surfaře, ale povahu a vystupování rozmazleného fracka, který nedostal k Vánocům vysněný dárek. Pokaždé, když ho vidím, nedokážu si vůbec vysvětlit, proč jsme spolu vlastně chodili a proč mi trvalo tak dlouho, než jsem si uvědomila, že nemáme nic společného kromě touhy budovat kariéru.

Předpokládám, že bych měla být aspoň trochu vděčná, vzhledem k tomu, že Brad je částečně tím důvodem, proč tady pracuju, protože mě před několika lety představil Tillie z HR jako uchazečku o práci v oddělení pošty. Jakmile jsem se stala hlavním autorkou a rozešli jsme se, snaží se zvrátit akt laskavosti a nechat mě vyhodit.

„Teď ne, Brade. Jdu pozdě a fakt potřebuju dopsat tenhle článek,“ řeknu odmítavě a otočím se k počítači.

Když se ke mně nakloní blíž, vzduch kolem zhoustne.

„Víš,“ pokračuje a idiotsky se zazubí, „vždycky jsem říkal, že z tebe jednou bude ta bláznivá kočičí ženská, ne?“

Vzpomínka na to, co se včera dělo, do mě najednou narazí jako autobus na přechodu. Tequila. Studio. Kočky.

„Vydrž,“ řekne Brad a otočí se, aby něco sdělil procházejícímu kolegovi a jako kdybych se snad chtěla téhle hloupé konverzace účastnit.

Ten okamžik využiju k tomu, abych projela své profily na sociálních sítích, a málem sebou seknu, když zjistím, kolik zhlédnutí má video, ve kterém jsem. A když si všimnu, že se ze mě stal hashtag, složím hlavu do dlaní.

„Jaký vlastně je stát se přes noc celebritou?“ zeptá se Brad typicky podlézavým tónem a naklání se nad mým monitorem.

„Teď ne, Brade, prosím.“ Zním napjatě a pěkně mě štve, že se mi nedaří zakrýt skutečnost, že mě dostal, kam chtěl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neprofesionál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.