Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Meghan Quinn: Jak randit se sestrou nejlepšího kamaráda

Vydání první

Copyright © 2018 by Meghan Quinn

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2323. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Secret to Dating Your Best Friend’s

Sister vydaného nakladatelstvím Hot-Lanta Publishing, LLC v roce 2018

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Photo: Rafa Catala

Cover design by RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1265-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1266-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Meghan Quinn

Jak randit se sestrou nejlepšího kamaráda

PROLOG

BRAM

Jsem až směšně zakoukaný do sestry svého nejlepšího kamaráda.

Taky přesně vím, kdy to celé začalo.

Nestalo se to hned, když jsem ji potkal poprvé a zjistil, že nosí ráda podkolenky a šortky. Ani se to nestalo při druhém setkání, protože se tenkrát chovala jako osina v zadku. Sice mě během jejího běsnění napadlo, že je hezká a zajímavá, ale že bych se zamiloval? To ani ne.

Stalo se to až dlouho po našem prvním setkání. Studoval jsem poslední ročník na univerzitě a ona chodila do druhého. Nervózní druhačka, kterou její kamarádi na naši párty doslova dovlekli a pak ji tam drželi, aby se bavila.

Plácala se tam jako ryba na suchu. Zatímco nemotorně vrážela do opilých idiotů, zakopávala o prázdné plechovky od piva a neustále si rovnala brýle na svém dokonalém nose, nemohl jsem z ní spustit oči.

Byla úplně jiná než holky, které jsem tenkrát potkával. Cílevědomá, občas otravná svou inteligencí, mazaná a neústupná. Zaujala mě, tudíž jsem chtěl zjistit, co se jí honí v té krásné hlavičce.

Potřeboval jsem to zjistit.

Ta noc změnila všechno. Možná to bylo způsobeno množstvím vypitého piva nebo čirou zvědavostí, ale pořád mě k ní něco přitahovalo. V tu chvíli jsem věděl, že se musím rozhodnout. Buď zůstat sedět vedle Lauren Connorové a poslouchat její nudné historky, nebo zvednout zadek z kožené pohovky a jít Julii Westinovou pozdravit.

Hádejte, co jsem udělal?

KAPITOLA 1

BRAM

Kdokoliv jiný v mé pozici by ve výtahu to tlačítko do jedenáctého patra, kde bydlí můj kamarád, nezmáčkl.

Každý by se nakonec otočil, stáhl ocas mezi nohy a pravděpodobně se snažil předstírat, že neexistuje. Zejména teď.

Ale já nejsem jako většina lidí.

Nikdy jsem takový nebyl.

Jasně, většinou zazářím. Mám rád peníze a moc. Proto vlastním v New Yorku několik nemovitostí a v investování pokračuju. Peníze dělají peníze. Je mi třiatřicet, a kdybych chtěl, klidně bych mohl jít do penze. Ale trh s nemovitostmi je návyková hra a já ten hon za investicemi zbožňuju.

Taky si rád zapíchám. Který muž ne? Měl jsem už spoustu náhodných šuků a nikdy jsem v tom nehledal víc, protože se zatím neobjevila žádná osoba, která by mě mohla zkrotit… Totiž kromě jedné, ale k té se teprve dostaneme.

A jako většina mužů miluju sport. Fotbal, baseball, basket… Univerzitní sporty i profesionální. Olympijské hry. Sakra, pusťte mi synchronizované plavání a já ho okoukám.

A tahle vášeň pro sport mě dostala až sem, kde si vyslechnu rozsudek.

„Počkej na mě, vole.“ Irský přízvuk se roznese po recepci a Roark McCool strčí svou velkou ruku do dveří zavírajícího se výtahu.

Nehodlal jsem na něj čekat. Takový jsem kamarád.

Jakmile nastoupí, změří si mě pohledem a začne se chechtat. To je jeden z důvodů, proč jsem s ním nechtěl jet výtahem. Jeho oči se zastaví na multipacku s dvanácti pivy. Pokyne bradou a zeptá se: „Myslíš si, že nás podmázneš pivem, co?“

S Roarkem jsme se seznámili ve druháku na večírku bratrstva, díky výměnnému pobytu, na který přijel z Irska. Jakmile jsme si všimli, že dokáže vypít snad celý sud piva a nemít druhý den kocovinu, okamžitě mezi nás zapadl. Tenhle týpek je stoprocentní, výbušný Ir a místo krve mu v žilách koluje Guinness.

Navíc, dokázali byste se nekamarádit s člověkem, který se jmenuje Roark McCool? To je nemožné.

„Ne, jen jsem chtěl něco přinést.“

„Nemysli si, že tě budeme šetřit. Sázka je sázka.“

„Já vím.“ Zaženu úsměv.

Sázka je sázka a ti kreténi ať ji radši dodrží, protože mám plán. Prohra bylo rozhodnutí, nad kterým jsem moc nepřemýšlel. Jakmile jsem zjistil, co je ve hře, nepochyboval jsem, kdo v našem fantasy fotbale prohraje.

Ano, tři vlivní manažeři pocházející z univerzitního bratrstva a bydlící na Manhattanu se pravidelně scházejí na fantasy fotbal. Je to naše libůstka, jediná věc, kterou se můžeme pár hodin týdně odreagovat od nepřetržitého a vyčerpávajícího toku práce.

Každou fotbalovou sezonu se posadíme ke stolu, uzavřeme sázky, nadraftujeme hráče a začneme. V minulosti jsme se sázeli o peníze, vítěz bral všechno, ale jakmile jsme všichni dosáhli limitu na svých bankovních účtech, začali jsme se sázet o zajímavější věci… třeba o úkoly.

Máme přebytek peněz i majetku, ale zkušeností není nikdy dost.

Z toho důvodu jsem chtěl tenhle rok prohrát, abych mohl projít tou nejlepší zkušeností, o kterou jsme se kdy vsadili. Jasně, obrnil jsem se a ušklíbl se nad tou myšlenkou, ale nemohl jsem se dočkat, až prohraju.

Nebudu vám nic nalhávat – bylo dost těžké strategicky prohrát, aniž byste nebyli nápadní. Poslední tři roky jsem jen vyhrával a byl to kurva dobrý pocit sledovat své frustrované kamarády, zatímco mi každý týden přibývaly další body. Tohle bylo zatraceně složité a v jeden moment, když se začalo mé obraně dařit, jsem byl sakra nervózní, že nakonec neprohraju. Nakonec se mi to nějakou náhodou podařilo.

Pro jednou ve svém životě považuju prohru za výhru.

Dveře se otevřou do monochromatického a úhledného bytu, který shlíží přímo na Manhattan. Délku obývacího pokoje pokrývá luxusní bílý koberec. Připomíná mi všechny ty noci, kdy jsem měl do tohohle plyšového sráče zabořený obličej a spal.

Možná máme peníze a řídíme miliardové společnosti, ale nemáme žádné vychování.

Nejspíš proto nás nikam nezvou.

Roark mě s rukou na mém rameni popostrčí do bytu a vede mě do kuchyně, kde už Rath otvírá piva a začíná oslavovat.

„Tady ho máme,“ prohodí Rath a podívá se na nás. „Přichází mrtvý muž.“

Položím multipack na linku a těžce vydechnu. Až takhle dobrý jsem herec. Koneckonců, všechno musí vypadat autenticky.

„Kristepane, jak ještě dlouho budu tohle poslouchat?“ Vidíte? To je na Oscara, zejména když k tomu přidám svěšená ramena.

Rath, vítěz téhle sezony, mezi námi těká pohledem a řekne: „Asi to budeš poslouchat celý rok. Jako jsme to museli poslouchat my, když jsme prohráli. Pořád jsi nám to předhazoval.“

Pravda. Jsem otravný vítěz.

„Možná byste se nade mnou mohli slitovat.“

Rath zavrtí hlavou. „To se nestane. Zařídím, aby ti kurýr každý den po celý měsíc připomínal, jak blbě jsi tenhle rok hrál. Abys náhodou nezapomněl.“

„To je od tebe velmi šlechetné.“ Otevřu pivo a pořádně si loknu.

„Kdo sakra pošle na lavičku Russella Wilsona?“ zakroutí Rath nevěřícně hlavou.

Zamručím. „Říkal jsem, že to byl omyl.“ Nebyl to žádný omyl. Poslal jsem toho pitomého lidumila na lavičku… a potom jsem daroval nějaké peníze dětské nemocnici, kterou navštěvuje, protože je to přece inspirující člověk. Nakonec jsem jen doufal, že mé rozhodnutí bude posledním hřebíkem do mé rakve.

Bylo.

Zavrtím hlavou a odeberu se ke stolu, kde stojí miska s chipsy a guacamole. Pořád jíme jako studenti. Pivo, chipsy, pizza šneky, stačí nám to. Žádný chlap nevyroste z fast foodu, dokud nepřijde žena, která umí vařit a nedá mu ke správnému stravování podnět. A všichni víme, jaký podnět myslím.

Naberu si na chips pořádnou dávku guacamole a strčím si ho do úst. Mí kamarádi sledují každý můj pohyb s úšklebky na svých samolibých tvářích. Musím přidat trochu nenávistné sebelítosti a zapojit zlý pohled.

„Přestanete na mě, vy kreténi, zírat? Chápu. Projel jsem to. Vyberte si výhru a jedeme dál.“

Rath přistoupí ke stolu a pokyne k židlím. „Chlapi? Myslím, že bychom měli prodiskutovat nějaká pravidla, nemyslíte?“

„Jo,“ přitaká Roark a posadí se na židli opačně, aby se mohl opírat pažemi o opěradlo. „Bram odsud neodejde, dokud neodsouhlasíme každý detail sázky.“

Většinu času se sice chováme jako banda pubertálních idiotů, ale duší jsme byznysmeni, což znamená, že když uzavíráme sázky, necháváme si všechno sepsat od právníků a ověřit u notáře. Všichni jsme studovali na Yale, poznali výhody i nevýhody obchodu, takže každý rok přistupujeme k našim sázkám se stejnou zodpovědností. Jen tak se ujistíme, že poražený nebude dělat potíže.

Když se tenhle rok podepisovala smlouva, neměl jsem u sebe pero.

„Fajn, hoši, jste připravení?“ Roark si promne ruce a tváří se jako arogantní sráč. Kdyby jen tušil…

„Můžeme k té smlouvě přidat dodatek?“ zeptá se Rath. „Třeba… že pro nás musí Bram všechno zdokumentovat?“

Tak to se nestane.

„Žádný dodatky,“ prohlásím. Netoužím zdokumentovat všechno, co mám v hlavě.

Rath nám předá desky se smlouvou. Každá stránka je zalaminovaná. Říkal jsem vám, že to bereme vážně. „Už je to zalaminované, kámo, takže žádný dodatky.“ Laminací smlouvu pokaždé potvrdíme. Doslova. „Takže si otevřete první stránku.“ Rath převezme kontrolu jako obvykle.

Je z nás třech nejchytřejší a největší boháč. Vždycky tuhle skupinu vedl. Uhlazený, a přesto sportovní typ, pořád přichází s nápady, mozek s mazaným byznysplánem. Je nebezpečný, nemilosrdný a neuvěřitelně inteligentní.

Během několika dalších minut Rath vysvětlí pravidla týkající se prohry, jak musím v týdnu plnit úkoly, podávat zprávy a další kraviny. A pak se konečně dostane k tomu nejlepšímu.

Je namáhavé zakrýt úsměv a nadšení, ale sakra, poprvé za delší dobu mám opět záminku vidět Julii Westinovou.

KAPITOLA 2

BRAM

Promnu si dlaně a zadívám se na budovu, která shlíží na Bryant Park a v níž se nachází Juliina kancelář. Je velmi malá, jen pro ni a její asistentku, ale pronajala si ji za dobrou cenu, takže má k dispozici prostor, kde se může scházet s klienty.

Ano, se svými klienty.

Asi jsem se zapomněl zmínit o tom, co Julia dělá.

Uvedu vás do obrazu.

Julia Westinová je chytrá jako její bratr – spíš bych řekl, že chytřejší, ovšem Rath by oponoval – taky stydlivá, ale když před ni položíte obloženou bagetu, slupne ji, jako kdyby soutěžila v pojídání párků v rohlíku. Nacpe si ji přímo do krku. Julia získala doktorát z behaviorálních věd a je na svůj titul zatraceně hrdá. Někteří jí říkají Doktorka lásky. Posledních osm let připravovala seznamovací program s názvem Jakou máš barvu.

Zaujalo vás to? Mělo by.

Rozdělila svět seznamování na šest základních barev a jejich doplňkové odstíny. Pro laiky: vytvořila seznamku pro chytré a ostýchavé holky, jako je sama, co si touží najít protějšek s okruhem zájmů, který se neomezuje pouze na pití piva a videohry. Pomáhá jim najít světaznalého muže, muže jemného a vkusného. Muže, který u své partnerky ocení i intelektuální stimulaci.

Vím, co si myslíte: Brame, ty jsi naprostý opak.

Jako kdybych to nevěděl.

Ale přesto, nosím luxusní obleky, procestoval jsem celý svět, a nechci se stýkat s kýmkoliv jiným než se samotnou Doktorkou lásky.

Ptáte se, o co jsme se vsadili? Ještě vám to nedošlo?

Roark, největší kretén z naší skupiny, přišel přímo s geniálním nápadem. Osoba, která prohraje, se pokusí najít lásku přes Juliinu seznamku. Jako zapřisáhlí staří mládenci máme co ztratit… Tedy někteří z nás.

Minulý rok jsme se vsadili o to, že poražený bude muset měsíc navštěvovat lekce hot jógy, a navíc v legínách. Jsem rád, že jsem tenkrát neprohrál. Rath to zvládl, jako kdyby byl dávno profesionální jogín. Dokonce si uvolnil kyčle, což mu prý výrazně zlepšilo sexuální život. Taky déle vydrží a nemá křeče.

Jízda výtahem do devětašedesátého poschodí – nebojte, to číslo mi neuniklo – je poněkud napínavější, než jsem očekával.

Julia neví, že ji jdu navštívit, abych si „našel lásku“.

Ani netuší, že vlastně nemám v úmyslu zamilovat se do někoho z jejího výběru.

A… navíc jsem ji půl roku neviděl, takže si myslím, že ji má nečekaná návštěva rozhodí.

Cink.

Výtah se otevře a já okamžitě zatočím doleva k barevným dveřím.

JAKOU MÁŠ BARVU?

Tohle mi vyloudí nepatrný úsměv na rtech, než vstoupím dovnitř.

Prostor je zaplněný bílým nábytkem – židle, konferenční stolek a pracovní stůl – a na bílých zdech visí jednobarevné čtverce v bílých rámečcích. Nad čtverci je tučným písmem napsáno Spektrum seznamování, což lehce napovídá, co program Jakou máš barvu znamená.

Znám Julii od té doby, co byl tenhle nápad pouze nápadem, a když vidím, jak mu vdechla život, a navíc úspěšně, jsem na ni pyšný.

„Přejete si?“ zeptá se Juliina asistentka Anita, když se vrátí z kuchyňky. „Máte domluvenou schůzku?“

S jednou rukou v kapse zavrtím hlavou. „Nemám, ale když Julii řeknete, že přišel Bram Scott, určitě si na mě čas udělá.“ Mrknu na ni a čekám.

Anita si mě podezíravě změří pohledem. Nevím proč, vzhledem k tomu, že už jsem se s ní setkal dřív. Zvedne telefon. „Slečno Westinová, přišel za vámi Bram Scott.“ Anita přikývne. „Dobře.“ Zavěsí. „Můžete jít dovnitř.“ Anita pokyne směrem k Juliině kanceláři.

„Děkuju,“ přitakám, mrknu na ni a pak se vypravím za Julií.

Uvolněně a sebejistě otevřu dveře, jen aby se ze mě při pohledu na Julii stalo vystrašené štěně.

Bože. Sakra. Srdce mi buší jako splašené.

Hlavu skloněnou dolů, prsty tančí po klávesnici a její obočí odráží soustředění, které moc dobře znám. Tenhle hloubavý výraz, který neskryjí ani brýle se silnými obroučkami, už jsem viděl.

Hledí do monitoru, a jak se předklání, košile se jí mezi knoflíky lehce rozpíná. Kdybych měl ten správný úhel – například ohnul hlavu dolů a doleva – hádám, že bych spatřil barvu sexy krajkové podprsenky. A kalhotky pod černou sukní budou stejné, protože je to přece dáma.

Narovná se, očividně spokojená s pracovním výsledkem, a podívá se mým směrem. Dveře za mnou se zaklapnou.

Její modré oči jiskří za brýlemi, které si posune po nose svými pečlivě upravenými nehty. Co ji znám, nikdy je neměla nalakované barevně. Nosí pouze lak tělové barvy. Jednou jsem se jí zeptal, proč si je třeba nenalakuje narůžovo, ale odpověděla, že nechce měnit barvu s každým outfitem. Tělová se hodí ke všemu.

Mám stejný názor a taky preferuju věci tělové barvy… Například její tělo.

Ne že bych ji už viděl nahou. To mě teprve čeká.

„Brame,“ pronese s nervózním překvapením v hlase. „Co tady děláš?“

Uhladí si blond vlasy a ošije se.

„Budeš tam jen tak sedět, nebo mě půjdeš obejmout?“

A protože je stydlivá, chvíli jí trvá, než se odhodlá a vykročí ke mně. Když přijde, pořádně ji obejmu. Žádné upejpavé, rezervované objetí. Ne. Chci cítit její prsa na svém pevném hrudníku, zatímco jí můj rozkrok bude šeptat sladká slovíčka.

Nejprve váhá, neobejme mě tolik, jak jsem doufal, takže si ji začnu dobírat jako vždy. „Jules, nevybouchnu, když mě pořádně zmáčkneš. Pojď sem.“

Tiše se zachichotá a nakonec si mě k sobě přitiskne.

„To je ono.“ Jemná vůně jejího parfému se donese k mému nosu a můj penis je najednou v pohotovosti. Do háje, Julia voní úžasně.

Objetí netrvá moc dlouho, a než si to stihnu užít, odtáhne se, narovná si blůzu a upraví si brýle na nose.

„Nechceš se posadit a říct mi, proč jsi přišel?“ Nikdy nechodí kolem horké kaše. Je systematická a profesionální a tak neskutečně chytrá, že neztrácí čas povídáním o počasí, ledaže by to souviselo s nějakým vědeckým tématem. Takhle je naprogramovaná.

Mluvit o letní vlhkosti v NYC a o tom, jak vám dokáže otrávit život, s vámi nebude.

Před jejím pracovním stolem se na tmavomodrém koberci nachází dvě křesla a pohovka. Posadí se na tu pohovku a já s ní. Tělesná blízkost.

„Taky tě rád vidím, Jules.“ Upravím si manžetové knoflíčky. „Jak se ti daří?“

„Dobře.“

Dokonce i když se pokusíte o běžnou konverzaci, nezapojí se. Někteří lidé se můžou cítit trapně, ale pro mě je to výzva.

„Líbí se mi, jak sis to tady zařídila. Ten koberec, ten je z Pottery Barn?“

Sleduje mě s rukama v klíně, ramena stažená dozadu. „Moje asistentka ho našla.“

Ohnu se v pase a přejedu po koberci prsty. „Podle kvality je z Pottery Barn.“ Stále mlčí, ale nevzdávám se. „Tuhle jsem si dal v Soho tu kapsu plněnou hovězím. Dávají do ní i brambory a je strašně dobrá. Říkají tomu piroh. Už jsi ji někdy měla?“

„Myslím, že ne.“

„Tos o hodně přišla, Jules.“ Nenuceně dloubnu do opěradla. „Je to tím hnusným počasím? Nebo se zdá jen mně, že se tou vlhkostí dá sotva projít?“

Hlasitě si povzdechne, opře se do pohovky a uvolní ramena. „Brame, k věci.“

A to jsem teprve začal. Ale s ohledem na to, že je opravdu zaneprázdněná a já nemám ani domluvenou schůzku, to vzdám. „Přišel jsem si najít partnerku.“

V místnosti se rozhostí ticho. Julia pomalu vstane z pohovky, nafoukne hrudník a otočí ke mně hlavu, jako kdyby ji ovládal nějaký exorcista. Její reakce je oprávněná. Nejsem zrovna proslulý tím, že bych se chtěl usadit, takže tohle pro ni musí být velké překvapení.

„Prosím?“

Položím si paže na nohy a věnuju jí vážný pohled. „Chci, abys mě provedla svým programem. Chci se usadit a nenapadl mě nikdo lepší, kdo by mi s tím pomohl.“

Rozšíří se jí chřípí.

A hýbe čelistí ze strany na stranu.

„Tohle má být zase nějaká pitomá sázka s mým bratrem?“

Ech.

„Protože skončila fotbalová sezona a někdo z vás prohrál? Byls to ty, Brame?“

Co se to k sakru děje?

„Cože?“ zasměju se nervózně. Nutkání vytáhnout mobil z kapsy a zavolat svým hochům je silné.

Zrušit akci. Zrušit akci. Mise byla prozrazena.

„Jak tě tohle napadlo?“ Snažím se tvářit co nejpřirozeněji, narovnám se a překřížím nohy.

Přejede pohledem po mém nažehleném šedém obleku na míru, a ani nemrkne. Tváří se tak vážně, že nebudu lhát, když řeknu, že se trochu obávám, co udělá nebo řekne.

Ten výraz je stejně neoblomný jako výraz jejího bratra. Mají to v rodině. V Juliiných žilách koluje krev nemilosrdného zabijáka – na to nesmím zapomínat.

„No, Brame, možná proto, že od té doby, co tě znám, tvrdíš, že láska je pro blbečky. Tvá slova, ne má.“

Na univerzitě se každý kluk chová jako kretén a jen několik z nás umí udělat opravdu dobrý dojem. A jen pár z nás dokáže v pátek večer trčet doma a plnit všechny ty romantické hovadiny, pro které ženy žijí.

Pokud jde o to, ne… nebyl jsem jeden z nich… evidentně.

„Lidi se mění, Jules.“

Probodne mě pohledem. „Před rokem jsi mi řekl, že manželství je pro zoufalce.“

„Hele, neřekl jsem pro zoufalce,“ namítnu. „Nevkládej mi do úst něco, co jsem neřekl. Tvrdil jsem, že manželství je pro šílence. Zásadní rozdíl.“

„Ani ne. Stále to dokazuje, že nevěříš ani na lásku a ani na manželství. Takže s pravdou ven. Proč jsi přišel?“

„Kvůli lásce.“

„Brame.“

„Jsem tu kvůli lásce, do háje.“

Zavrtí hlavou. „Rath mi o té sázce řekl, takže mě přestaň tahat za nos.“

Fajn… Vím, o co se snaží. Snaží se mě nachytat. Už jsem se zmínil o tom, že je chytrá? Ne obvykle sečtělá. Pokouší se ze mě dostat reakci, abych řekl třeba: „On ti to vyžvanil?“ Což by její podezření potvrdilo.

Ale neuvědomuje si, že po ní jdu.

Dnes ne, Julie, dnes ne.

„A kdy ti to řekl?“

„Jak to myslíš?“ zeptá se a je z mé reakce viditelně rozhozená. Je sice chytrá, ale mizerná lhářka.

„No, kdy ti o té ‚sázce‘ řekl?“ Použiju vzdušné uvozovky. „Včera při brunchi?“

Přikývne a její oči se rozsvítí. „Jo.“

„Aha.“ Málem vyskočím z pohovky jako Sherlock Holmes, který vyřešil zapeklitý a zdlouhavý případ. „Blbost. Včera jsem byl s tím pitomcem na brunchi já. Nachytal jsem tě, Julie.“

Obrátí oči v sloup a zavrtí hlavou. „Na tohle nemám čas, Brame.“ Vykročí ke stolu, ale já ji během vteřiny čapnu za ruku a otočím si ji k sobě. Zírám na ni a snažím se neutopit v jejích modrých očích, v očích, ve kterých už jsem se jednou utopil.

„Myslím to vážně, Julie.“ Připíchnu ji pohledem k zemi, abych dal najevo své odhodlání.

Jasně, možná nebudu její program brát tolik vážně – je to jen způsob, jak se k ní dostat – ale rozhodně chci najít lásku. Osobu už jsem si vybral.

Upřímně, vlastně jí zjednodušuju práci. Ale to si zatím nechám pro sebe.

A říkáte si, proč ji prostě nepozvu na rande?

Protože už jsem se jí jednou pokusil říct, co cítím, a podělal jsem to. Ale o tom až příště.

„Opravdu chceš projít mým programem? Nebudeš se chovat jako idiot?“

„Nikdy bych se k tobě nechoval jako idiot.“

Začne počítat na prstech a řekne: „Tenkrát ve vířivce u Ratha. Tenkrát, jak jsi mi ukradl párek v rohlíku. Tenkrát, jak jsem si fénovala vlasy…“

„Fajn, klid.“ Upravím si sako, naštvaný, že jsem si ji celou dobu dobíral jako školák a choval se jako typický kamarád jejího staršího bratra, což jsem. „Nepřišel jsem, abych se choval jako debil. Chci vyzkoušet seznamku. Už nechci balit holky v baru. Chci někoho inteligentního, kultivovaného… krásného.“

Než jí opět pohlédnu do očí, zastavím se pohledem na jejích rtech.

Nejspíš si mého pokusu o flirt nevšimla, protože její tvář nevykazuje žádnou reakci. Abych byl upřímný, nejsem překvapený. Julia měla vždy dokonalý poker face.

„Opravdu to chceš?“ Přikývnu. „Dobře.“ Otočí se na patě a jde se posadit za stůl. Slupka profesionality úplně zastírá tu holku, která chodila na párty v bílých teniskách. „Můžu tě nacpat do příští středy.“

Vytáhnu mobil z kapsy.

„Středa? A v kolik?“

„V jednu.“ Poznamená si to do počítače.

„Fajn, ale budeš muset přijít ke mně do kanceláře.“

Zvedne obočí. „Prosím?“

Zapíšu si schůzku do mobilu a pošlu jí pozvánku přes e-mail. Když strkám telefon zpět do kapsy, její počítač vydá zvuk. „Středa v jednu hodinu, u mě v kanclu. Zařídím, aby měla asistentka pro tebe připravený ten salát z červené řepy, co máš tak ráda.“

Odeberu se k odchodu.

„Brame, nechodím za klienty do kanceláře.“

„Už se nemůžu dočkat naší spolupráce, Jules.“

„Brame.“

Ohlídnu se přes rameno a mrknu. „Uvidíme se ve středu.“

„Brame,“ zavolá ještě jednou, než se za mnou zabouchnou dveře. Odcházím s úsměvem na rtech.

Než stisknu tlačítko výtahu, zběžně kývnu na Anitu. Jsem na dobré cestě začít randit se sestrou svého nejlepšího kamaráda.

Možná se to nezdá, ale Julia je žena, na kterou musíte velmi pomalu. Přišel jsem na to před několika lety. Svá rozhodnutí si pečlivě rozmýšlí a do ničeho se nevrhá bezhlavě. Udělá si seznam pro a proti, staví proti sobě argumenty a rozhodne se teprve, až je připravená.

A proto na ni nebudu tlačit, ale pomalu ji přesvědčím, že Bram Scott je „vztahový“ muž a pak… kurva… ji vyhodím z rovnováhy, zaskočím ji nepřipravenou a pak ji přepadnu jako rytíř v blyštivé zbroji. Přesně tak, protože si stejně jako ona udělám seznam pro a proti, všechno pečlivě zvážím, a až budu připravený, učiním rozhodnutí. Ona je moje rozhodnutí – už dávno. Nastal čas činů.

Julia Westinová nemá ponětí, co ji čeká.

KAPITOLA 3

BRAM

Absolventský ročník, univerzita Yale

„Do dna! Do dna! Do dna!“

Dopiju poslední kapku piva a ukážu ostatním prázdný kelímek, abych je přesvědčil o svých úžasných schopnostech. Uveďte to do mého životopisu.

Trochu se mi motá hlava, je mi příšerné vedro, ale jsem na sebe pyšný, když poslouchám, jak dav vykřikuje moje jméno. Seskočím ze stolu a vrazím do zad svého nejlepšího kamaráda, Ratha.

„Kámo, jsem na hadry.“

Otočí se ke mně a obejme mě, což mu oplatím, protože je to jednoduše můj člověk. Jo, správně. Je to můj člověk a nestydím se to přiznat. I chlapi to tak můžou mít. Není to jen holčičí věc.

Už v prváku, když jsme jen v tangách tancovali pro naše sesterstvo a naše penisy zakrýval jen tenký proužek látky, jsem věděl, že Rath bude ta osoba, která při mně bude vždycky stát. Sakra, když jsme se tenkrát oba ohnuli, vystrčili své holé zadky a přitiskli je k sobě přímo před dvaceti holkami a zpoceným dusnem zaznělo plácnutí – věděl jsem to… tenhle chlap je můj člověk.

Pořád se objímáme a on mi řekne: „Ann Marie mi právě ukázala kozy. Asi se rozbrečím.“

Obejmu ho ještě pevněji. „Do prdele, gratuluju, chlape. Byly takový, jak sis představoval?“

„Jo, malý a dokonalý.“

Odstrčím ho, čapnu ho za ramena a zadívám se do jeho unavených, přiopilých očí. Oba jsme oblečení do kardiganů bez košile, vlasy rozcuchané a užíváme si poslední rok na Yale. „Tak proč tady trčíš se mnou a nejsi s Ann Marie?“

„Moje sestra.“

Dvě slova.

To je vše, co řekne.

S Rathem už jsme vedli tolik rozhovorů, znáte to, sedíte v noci na verandě, pivo v ruce a rozebíráte rodinu. Rath svou sestru miluje. A nejen tím obvyklým bratrským a povinným způsobem, ale skutečně ji zbožňuje. Už mi toho o ní tolik navyprávěl; o tom, jak je inteligentní, jak jednou udělá pro svět něco výjimečného a má mnohem víc potenciálu než on sám, ale sama to zatím netuší.

Když ji zmínil poprvé, trochu se mi postavil. Chytré ženy mě rajcují.

Neexistuje nic horšího než žena předstírající hloupost. Víte, z čeho se mi spolehlivě scvrknou koule? Chovejte se jako blbka. Mám z toho pokaždé osypky. A i když studujeme na Yale, byli byste překvapení, na kolik „blbek“ tady narazíme.

„Julia přijde? Sem? Dneska?“

Přikývne. „Měla by tu být každou chvíli. Bude to její první párty.“ Rath si uhladí vlasy. „Jak vypadám?“

Zkoumavě si ho prohlédnu s rukou u brady a zhodnotím ho: „Upřímně, chlape. Vypadáš na hovno.“

„Neee,“ zaúpí. „Opilého mě ještě neviděla. Rychle, dej mi facku, ať ze mě ten chlast vymlátíš.“

„Láká mě to, ale nebude to fungovat,“ rozhlédnu se a hledám náhradní řešení, jenže v tom stavu, v jakém jsem, nedokážu dát dohromady kloudnou myšlenku. A jediná věc, která mě napadne? Další panáky!

Rath mě čapne za rameno, zatřese se mnou a roztočí plechovku od piva, kterou jsem právě dopil. Uf, všechno se se mnou točí. „Kafe, potřebuju kafe. To by mohlo fungovat, ne?“ zeptá se.

„No, to nevím.“ Zakymácím se ze strany na stranu. „Kdy má tvoje ségra…?“

„Rathe?“ Zleva se ozve slabý hlas. Stojí tam světlovlasá, ustrašená dívka a konsternovaně na nás civí.

Než ji Rath zvedne do vzduchu a zatočí s ní, všimnu si záblesku nádherných očí za brýlemi s černými obroučkami. Ramena jí pokrývají vlnité blond vlasy a sakra, nemůžu si pomoct, ale zastavím se pohledem na jejím zadku, uvězněném v džínových šortkách s laclem.

Fajn… tohle není úplně nejlepší outfit na večírek bratrstva, ale… funguje to.

Koho se to tady snažím přesvědčit? Ten outfit je příšerný a ty bílé tenisky a podkolenky, co má na sobě?

Podkolenky.

Podělané podkolenky.

Odvážný krok, ale jestli tím chce říct: „Držte se ode mě všichni dál,“ tak se jí to povedlo. Nemyslím si, že by se tu našel kluk, co by ocenil holku v bílých podkolenkách, které normálně patří na nějakého starého páprdu hrajícího squash.

Ale přestože vypadá, jako kdyby vypadla z epizody The Golden Girls, nemůžu z ní spustit oči. Její celkový vzhled na mě funguje. To, že je jako hastroš, by mě mělo odradit, ale zatím mám spíš chuť oloupat ji jako cibuli. Vrstvu po vrstvě, baby.

„Julieee!“ Rath položí svou sestru na zem, pevně ji obejme a bradou se přitiskne k její hlavě. Je drobná. To se mi taky líbí. „Jsem namol. Nezlob se na mě.“

Zasměje se, hudba pro moje uši. „Vím, že občas piješ, Rathe.“ Couvne dozadu a upraví si brýle.

„Odkdy?“

„Od minulého roku, když jsi přišel do mého pokoje úplně našrot a dělal jsi, že se ti jen udělalo špatně, protože jsi prý hodně cvičil a pil málo vody. Navíc, je ti dvaadvacet.“

„No, to, že jsem nepil vodu, byla pravda.“ Rozesměje se a ukáže na mě. „Julie, myslím, že ti konečně můžu představit svou druhou polovičku, muže svých snů, skořápku svého pistáciového oříšku, nejlepšího kamaráda, Brama Scotta.“ Sám bych to neřekl líp.

Napřáhnu ruku, zatímco Julia stále civí na svého bratra s poněkud zneklidněným výrazem. Když se ke mně otáčí, zavrtí hlavou a poprvé si mě všimne. Stále čekám, až mi potřese rukou. Ani neskrývá svůj hodnotící pohled, ale nakonec mi ruku podá. Pevně mě stiskne. „Ráda tě poznávám. Když mi o tobě bratr vyprávěl poprvé, myslela jsem, že jste milenci. Jenže pak jsem ho o vánočních prázdninách načapala s nějakou ženskou a uvědomila si, že tě prostě jen zbožňuje.“ Kamenná tvář. Úplně kamenná tvář. Tahle holka.

Strčím si ruce do kapes a nechám vítr, aby odfoukl můj kardigan a odhalil úžasný hrudník, ale ona ani nemrkne. Zajímavé. „S vášní tvého bratra nemůžu nic dělat. Můžu ji jen hýčkat.“

„To je pravda. Doslova mi ukradl duši.“ Rath mě obejme kolem ramen a pak mi vlepí pusu na tvář. „Bože, já toho chlapa miluju.“

Julia mezi námi těká vytřeštěnýma očima. Abych dal najevo, že se samozřejmě jedná o vtip, odstrčím Ratha a řeknu: „Nejsme milenci. Máme rádi kozy a frndy.“ Julia znechuceně nakrčí nos. „Pardon.“ Trhnu sebou. „Myslel jsem prsa a vaginy.“

Obrátí oči v sloup. Na téhle reakci je něco okouzlujícího. Nepamatuju si, že by se na mě někdy takhle nějaká ženská zatvářila… že jsem naprostý idiot. Být prezidentem nejpopulárnějšího bratrstva na kampusu vám dost usnadní sexuální život. Holky mi doslova skáčou do postele, protože z našeho spolku pocházejí jen ti nejlepší. Bohatí, kreativní a slavní. Umíme oddělit zrno od plev. Pokud si nabalíte týpka z Alfa Fí Alfa, máte v životě vyhráno.

Ale v Juliiných žilách nekoluje stejná krev jako ostatním holkám; těm, co se poflakují kolem našeho domu a hledají, kterého penisu by se zmocnily tentokrát. Podle výrazu opovržení je jiná. Pomalu, záměrně a dramaticky ukáže očima, co si myslí. A to se mi líbí. Hodně. „Co tě sem dneska přivádí?“ zeptám se, abych zamluvil všechny ty kozy a frndy.

Pokrčí útlými rameny, která ty její lacláče sotva udrží. Pak se rozhlédne po burácejícím davu. „Asi jsem chtěla vidět, co je na takových akcích tak skvělého.“

„Dal jsem si záležet, aby byla celý prvák zavřená,“ přeruší mě Rath. „Napřed škola a teprve teď po roce může chodit na večírky, ale jen na ty, kam chodím já, protože rozhodně nedovolím, aby nějaký opilý kretén využil situace.“

Hm. Představuju si, jaké by asi bylo svlíknout jí lacláče i podkolenky. Lehce nadzvednout jednu kšandu, otisk podkolenek na její holé kůži. Páni, to je…

„Kámo.“ Rath mě zezadu plácne do hlavy. „Přestaň čumět na ty její podkolenky. Co děláš?“ Aspoň jsem jí nezíral na kozy…

„Co? Jo.“ Usměju se a promnu si zátylek. „Líbí se mi. Jsou takový… ehm, bílý. Používáš klasický bělidlo nebo OxiClean?“

Dívá se na mě s prázdným výrazem, neodpovídá a jen mě hodnotí. A podle jejího pohledu je opravdu hodně znuděná.

Nejde jen o to, že se mi Julia líbí, ale získat od ní uznání jako nejlepší kamarád jejího bratra by mi nevadilo. Třeba malé poplácání po zádech: Já vím, že se o mého bratra hezky staráš, a vážím si toho.

Odpovědi se nedočkám, pouze lehce zavrtí hlavou a otočí se zpět k Rathovi. „Clarissa nám šla pro pití. Půjdu za ní.“

„Piješ vodu, že jo?“

Přikývne. „Jasně.“ Stoupne si na špičky a letmo bratra políbí. „Uvidíme se.“

„Víš, kde mě najdeš, kdyby něco.“

„Jo, budeš se někde chovat jako idiot.“ Pousměje se a bez rozloučení se vypraví dovnitř.

Pche, ani se se mnou nerozloučila. Myslel jsem, že Westinovi mají lepší vychování. Je pěkně nezdvořilá. Škoda že to nemůžu říct nahlas. Ledaže bych chtěl dostat pěstí, a víte co? Teď na to opravdu nemám náladu.

„Takže tohle je Julia, jo?“

Rath přitaká. „Jo, to je moje ségra.“

KAPITOLA 4

JULIA

„Přestaň lhát, Rathe.“

Kráčím špinavými ulicemi New York City v osmicentimetrových podpatcích, drsný zimní vítr šlehá mým kabátem a mrazí mi nohy na rampouchy. Nenávidím chladné počasí. Kdyby bylo na mně, přesunula bych svůj byznys na Floridu a pomáhala najít lásku všem single lidem v Miami. Bohužel, ráj seznamek je v New Yorku, což znamená, že tu zimu musím přežít.

„Já ti nelžu.“

Nevěřím mu ani nos mezi očima. Znám svého bratra a vím, že lže – nebo se aspoň snaží něco zamlčet – když vysloví nelžu tím vysokým tónem, usvědčí sám sebe.

„Kdybych teď ležela na smrtelné posteli a zeptala se, jestli si chce Bram opravdu najít partnerku a nejde jen o nějakou pitomou sázku, co bys mi odpověděl?“

„No…,“ odkašle si. „Sakra, podívej, jdu pozdě na schůzku. Nechci mít trable. Musím končit.“

„Vždyť tu společnost vlastníš,“ poznamenám suše. Vítr nadzvedne prázdný sáček a přilepí mi ho na kabát. Sundám ho a doufám, že na něm nebyl třeba zbytek exkrementu.

„To jo… ale přesto, přijít včas je základ a chci jít příkladem. Miluju tě, ségra. Brzy zajdeme na oběd.“

„Vím, že mi nechceš odpovědět.“

„Haló? Neslyším tě. Ty jsi snad někde v tunelu?“

„Ne, jdu po ulici.“

„Fajn, díky. Čau.“

Ticho.

Zhluboka a frustrovaně vydechnu a zastrčím mobil zpět do kabelky. Míjím poslední blok k Bramově kanceláři.

Není pochyb, že Bram chce projít mým programem jen proto, že prohrál tu pitomou sázku. Jiné vysvětlení neexistuje. Znám ho už natolik dlouho a není možné, aby ho má seznamka zajímala. Ani v nejmenším. Což znamená… že udělám Bramu Scottovi ze života peklo.

Jakmile jsem uvnitř budovy, na chvíli se zastavím, abych popadla dech a rozmrzla. Přišla jsem na schůzku o něco dřív, takže si na recepci svléknu rukavice, upravím pár vlásenek ve svém drdolu a lehce se poplácám po zmrzlých tvářích, abych jim vdechla nějaký život.

Opulentní lobby přetéká lidmi proudícími dovnitř a ven. Podpatky klapou po mramorové podlaze, velké výtahy cinkají snad každou vteřinu a přesouvají masy lidí mezi sto deseti patry budovy.

Pokud nejste na hektický život v New Yorku zvyklí, mohlo by vás všechno tohle vyděsit, ale pro mě to není nic neobvyklého.

Aspoň to tak cítím. Když jsem se do města přistěhovala, byla jsem ta dívka, která zůstala stát v recepci s ústy dokořán, zatímco do mě ostatní vráželi nebo se kolem mě prodírali.

Vydám se k výtahu asi s tuctem dalších lidí a stisknu nejvyšší patro, připravená na dlouhou jízdu.

Než vyjedu nahoru, lidé nastupují a vystupují. Rukou svírám popruh kabelky, otevřu skleněné dveře firmy Scott Realty a zamířím dozadu k Bramově kanceláři. Jeho svědomitý asistent sedí za stolem se sluchátky s mikrofonem a během telefonního rozhovoru si dělá poznámky.

Trpělivě vyčkávám, ale jakmile si mě Linus – už jsme se několikrát potkali – všimne, pozdrží hovor. „Slečno Westinová, rád vás vidím.“ Prohlédne si mě. „Pan Scott už na vás čeká a nařídil mi, abych vás pustil dovnitř hned, jak se objevíte.“

„Děkuju, Linusi.“

Projdu pod dohledem jeho bloudivých očí k Bramově kanceláři a bez zaklepání otevřu dveře z matného skla.

Trošku doufám, že ho přistihnu v nějaké trapné situaci, ale nakonec jsem zklamaná, protože ho najdu, jak sedí za svým stolem, jednou rukou si pohrává se svými pískově blond vlasy a soustředěně civí do počítače.

Když zaslechne pohyb dveří, podívá se mým směrem a typicky se zaculí. Je sebejistý a nafoukaný. Vždycky byl. Od té doby, co jsem ho poprvé potkala, se vůbec nezměnil. Snad trochu dospěl, vyměnil pivní ping-pong za třetinku, ale pořád je to ten samý arogantní Bram.

Jeho silné ruce sevřou hranu stolu, a když se odstrčí a vstává, bílá nažehlená košile se mu napne přes svaly. Tmavomodré oblekové kalhoty mu přiléhají ke stehnům. Jakmile ke mně vykročí, všimnu si strniště na bradě, protože si ji promne.

Už dávno nenosím overaly a roláky. Na univerzitě mě móda vůbec nezajímala. Chtěla jsem doktorát a chtěla jsem ho rychle. To jediné mě zajímalo.

Teprve když jsem doktorát získala a má seznamka dostala konkrétní obrysy a vyžadovala marketingovou tvář, uvědomila jsem si, že potřebuju proměnu.

Moje kamarádka Clarissa zná naštěstí všechny a domluvila mi celodenní konzultaci, kde ze mě vytvořili reprezentantku velké seznamovací společnosti.

„Ahoj, Jules.“ Bram mě chytne rukou za pas, a když se nakloní, aby mě letmo políbil na tvář, jeho kolínská mě úplně omámí. Než stačím cokoliv říct nebo popadnout dech, odtáhne se. „Díky, žes sem přišla. Mám jednu schůzku za druhou, takže mi dost pomohlo, že nemusím za tebou do kanceláře.“

Půjdu s pravdou ven, abychom předešli nedorozumění. V žádném případě nemám o Brama Scotta zájem. Ani v nejmenším.

Ale…

Je to extrémně atraktivní muž. Je to muž, u něhož nevěříte, že by vůbec mohl existovat, dokud se s ním nesetkáte a téměř sebou neseknete v momentě, kdy ho spatříte. Jeho oči mají téměř pastelově modrozelenou barvu. Jeho kůže je z nějakého důvodu opálená i v zimě a vlasy má vždy dokonale upravené do nedbalého stylu, který nejspíš zabere dvacet minut, ale vypadá na pět. Tělo je vymodelované jako socha řeckého boha a jeho úsměv je smrtelnou kombinací dokonalých zubů a přitažlivosti. Je prototypem mužské atraktivity a ví to o sobě. Lhala bych, kdybych tvrdila, že se mnou Bramova přítomnost nic nedělá. Je… příliš… příliš dokonalý na pohled.

Pokyne směrem k modré sametové pohovce u zdi. „Dej mi svůj kabát a posaď se. Udělej si pohodlí.“

Je tak uvolněný, jako kdyby tohle ani nebylo to nejtrapnější setkání, které jsme spolu zažili. Ale vím, že lže. Jestli opravdu touží projít mým programem, nemám s tím nejmenší problém, ovšem trochu mě děsí, jak se zdá klidný.

Podám mu kabát a posadím se na tu elegantní pohovku. Ta látka, bože, musela stát celé jmění, protože je neuvěřitelně jemná. Na nepatrnou chvíli – a myslím tím opravdu nepatrnou – si představím, jaké by to bylo lehnout si na tuhle pohovku celá nahá…

Ale jak jsem řekla, je to jen prchavý okamžik, zejména když Bram stojí o několik kroků dál s rukou v kapse a culí se jako blbec.

Promne si dlaně. „Už se těším.“

„Hm, hm,“ zamumlám a sáhnu do kabelky pro složku se smlouvami. Položím ji na stolek z ořechového dřeva. „Než začneme, musíš podepsat pár věcí.“

Podívá se na smlouvu. „Pár věcí?“

Přehodím si nohu přes nohu a snažím se vypadat co nejvíc kultivovaně, ale šprtka ve mně by se nejradši před Bramovým intenzivním pohledem schovala do kouta.

Při styku s muži, jako je Bram – mocnými, bohatými a sofistikovanými – jsem si velmi rychle uvědomila, že musíte vystupovat sebejistě, i když zrovna nejste ve své kůži. Když ukážete sebevědomí, budou vás brát víc vážně. Plachost není v tomhle případě žádaná.

„Je to podmínka, kterou musí splnit všichni klienti. Abych měla jistotu, že budou brát program vážně a nepřihlásí se do něj pod falešnou záminkou.“ Tahle slova zdůrazním a sleduju Bramovu reakci. Nic. Mělo mě to napadnout – Bram přece ví, jak si uchovat obchodní, neproniknutelný výraz. „Musíš podepsat tříměsíční závazek, a protože tě budu testovat, taky souhlas, že můžeme tvé výsledky a osobní údaje použít k hledání partnerky.“

„Jak dlouho ty testy trvají?“ Posadí se a zvedne obočí. Potom si položí smlouvy do klína a probírá se jimi.

„Asi týden.“

Zvedne překvapeně hlavu. „Týden? To myslíš vážně?“

Pomalu přikývnu a trochu mi cuká koutek. Vůbec netuší, jak intenzivní tenhle program je. Můj bratr a jeho kamarádi uzavřeli špatnou sázku, a víte co? Bram to za ně pěkně odskáče.

„Nezapomeň si přečíst, kolik činí poplatky za mé služby.“

„Na penězích nesejde,“ prohodí nevzrušeně a soustředí se na čtení.

Vím, že Bram má dostatek peněz; prakticky mu lezou z uší, jak tady sedím, ale opravdu chci, aby se dozvěděl o všech poplatcích.

„Za podvodné chování dostaneš pokutu. Nechci plýtvat svým časem, a když s ním budeš plýtvat ty, zaplatíš za to.“

Přejede pohledem po papíru a poznám, kdy si všimne zmínky o pokutě, protože se ušklíbne. Nadzvedne hlavu, abych viděla jeho uličnický výraz. „Ty nemilosrdné obchodní praktiky ses naučila od svého bratra, že jo?“

Prohlédnu si své nehty a všimnu si, že potřebuju opravit manikúru. „Možná mi s těmi smlouvami trochu pomáhal.“

„Mazané. Ale mě se žádné pokuty týkat nebudou.“ Narovná hlavu a uvolněně se ke mně natočí. „Jdu do toho, Julie.“

Z nějakého neznámého důvodu se mi nelíbí, když mi říká Julie. Zní to od něj tak formálně. Je to jediný člověk, který mi říká Jules a jemuž to dovolím. Jakmile použije mou obvyklou podobu jména, mám pocit, jako kdybychom byli cizinci. Ale nemělo by mi na tom záležet. Na Bramu Scottovi by mi taky nemělo záležet, ale co na to říct? Zažívat přátelské chvíle s Bramem Scottem je v mém jinak spořádaném životě vzácná událost. Jules je osvěžující odchylka od slečny Julie Westinové. Jules znamená, že jsem stále žena z masa a kostí, kterou někdo považuje za kamarádku. Ne že bych mu to chtěla někdy říct, protože to je přece Bram a akorát by mu to vlezlo do té jeho pohledné hlavy.

„Dobře,“ odpovím a najednou jsem celá rozhozená. Sáhnu si na krk. „Můžu poprosit o vodu?“

„Do háje, jasně, jsem příšerný hostitel.“ Jedna věc, která mi na Bramovi připadá podivně okouzlující, je, že i když si myslí, jak je uhlazený a kultivovaný, přede mnou si na nic nehraje – pokaždé se objeví ten kluk z bratrstva s nevymáchanou pusou, jehož jsem poznala před mnoha lety. „Voda a salát. Hned to tady bude.“

Vytáhne z kapsy mobil, pošle textovku a vtom je Linus u dveří a nese oběd. Položí ho na konferenční stolek a zeptá se: „Přejete si ještě něco dalšího, pane Scotte?“

„Myslím, že máme všechno, Linusi. Kupte si oběd a napište ho na mě. Uvidíme se za hodinu.“

Linus se rozzáří. „Děkuju, pane Scotte.“

Těžké dveře se za Linusem zabouchnou a opět zůstaneme sami. Úplně sami.

„Neuděláme si přestávku na oběd, než se do těch smluv pustíme naplno?“ Bram se poplácá po svém pevném břiše. „Umírám hlady. Proteiňák mi dneska nějak nestačil. Víš, na co jsem měl ráno opravdu chuť? Na tacos.“

Přikývnu a otevřu krabičku se salátem. Mňam. Hodně červené řepy. Zná mě dobře.

„Co je na červené řepě tak skvělého, že ti z ní úplně tvrdou bradavky, Jules?“

Naštvaně nakloním hlavu na stranu a probodnu ho pohledem. „Jestli chceš projít mým programem, budeš se muset odnaučit mluvit jako ožralý idiot.“

„Proč? Protože jsem řekl slovo ‚bradavky‘?“ Zavrtí hlavou. „Řekl jsem to jen proto, abys se mnou mluvila. Víš, udržet konverzaci.“

„Vím, co je to konverzace, Brame.“ Přeleju si salát zálivkou a zapíchnu do něj vidličku. „Jen si vybírám, kdy si chci povídat a kdy ne.“

„A ty si se mnou teď povídat nechceš?“

„Ani ne,“ odpovím upřímně. Jsem rozčilená. Bram nepotřebuje mou seznamku, aby si někoho našel, a vadí mi, že mám být součástí nějakého nevyzrálého vtipu. Oba to sice popřeli, ale vážně? V kanceláři na mě čeká spousta práce a nepřišla jsem se sem najíst a napít. A ani nechci vést rozhovor. Tohle není společenská návštěva. Ale přestože jsem upřímná, pořád to vede k tomu jeho ironickému úsměvu, což je ještě horší.

„A proč?“

Položím si krabičku do klína a naberu si salát. Jím, dívám se z okna a úplně Brama ignoruju.

„Fajn, tak budu hádat. To mě baví. V kvízech jsem dobrý.“ Sní sousto svého salátu s hovězím a gorgonzolou. „Nemluvíš se mnou, protože jsi musela přijít sem.“

Neodpovídám, ale opravdu jsem naštvaná, že jsem se sem musela vláčet v zimě za nepříjemných podmínek.

„Oukej, tak tím to není. Ani jsem si to nemyslel, když jsem viděl, jak se tvé prsty orgasmicky dotýkaly té pohovky, ale zkusil jsem to.“ Kristepane, je tak otravný. „Protože jsem ti zapomněl nabídnout něco k pití? To byla chyba a už se to nestane.“

Ani teď nepřitakám.

„Hm, tak o vodu nejde.“ Luskne prstem. „Ha! Už vím. Připadám ti děsně sexy a máš strach, že by ses mohla ztrapnit.“

Obrátím oči v sloup. Ačkoliv je to částečně pravda. „Nežer se tolik.“

„Aha. To mi stačí.“

Nesnáším ho. Kdybych jen mohla. Vrátím se k jídlu a dál ho ignoruju.

„Ale no tak, Jules.“ Změní tón. „Mluv se mnou. Pověz mi o tom novém bytě.“

Je až absurdní, jak rychle se informace mezi Rathem a Bramem šíří. Jsou větší drbny než středoškolačky.

Přestože s ním mluvit nechci, vzdám to, protože on stejně nepřestane. Je to přesně ten typ člověka, který vás pomalu mučí, dokud se konečně nevzdáte.

„Nechci o svém novém bytě mluvit.“

„Sakra, máš tam šváby?“

„Ne,“ odpovím a téměř na něj vyjedu. „Ne, ve svém nově zrekonstruovaném bytě u Central Parku nemám šváby.“

„Ten Central Park jsi musela zmínit, co?“ Mrkne na mě a sní další sousto salátu.

Přejedu si jazykem přes zuby a počítám do deseti. „Víš, o čem si můžeme povídat, Brame?“

Rozzáří se, jako kdybych se mu chystala svěřit nějaké temné a hluboké tajemství. „O čem?“

Podívám se mu zpříma do očí a bez mrknutí řeknu: „Pojďme si promluvit o tom, proč jsi mi lhal.“

„Tobě?“ zeptá se nenuceně. „Nerozumím.“

Mám neuvěřitelně silné nutkání ho zaškrtit.

„Po cestě jsem telefonovala s Rathem, který mi řekl, že mám pravdu. Že se jedná o sázku. Takže to na mě přestaň hrát, Brame.“

Zkroutí rty a řekne: „Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

„Brame, buď mi povíš pravdu, nebo pošlu Linusovi tu fotku, jak spíš na hromadě dámských hygienických potřeb a jedna ti visí z nosu, a požádám ho, aby to rozeslal po celé společnosti.“

„Ty tu fotku pořád máš?“ Tohle je Bram Scott. Ovšemže tu fotku stále mám. Přesně pro tyhle případy. Málem dostanu záchvat smíchu. Ale taková nejsem.

„Mám ji schovanou ve své vyděračské složce.“

Nevěřícně zakroutí hlavou. „Jsi bezcitná.“

Založím ruce na prsou a čekám.

Nakonec zhluboka a dlouze vydechne a řekne: „Fajn, byla to sázka a já ji prohrál. Ale,“ dodá rychle, než ho přeruším, „nikdy bych nesouhlasil se sázkou, kdybych věděl, že v případě prohry ji nebudu brát vážně.“

„Což znamená?“ zeptám se ho skepticky.

„Což znamená, že i když jsem prohrál, chci tady být.“ Ačkoliv z devadesáti devíti procent obvykle žertuje, teď vím, že mluví pravdu. Poznám to podle toho, jak mu poklesne obočí.

Zatraceně.

„Proč teď a proč moje seznamka?“

Odloží zbytek oběda na stolek, opře se do pohovky a pohlédne dopředu. „Před pár měsíci jsem byl s Roarkem v High Nine na pár drinků a docela dobře jsme se bavili s holkami, které jsme potkali na baru. Byl to typický páteční večer, ale tu noc jsem viděl něco, co mě zasáhlo.“

Už teď mě štve, že mě jeho příběh zajímá, a zeptám se: „A co to bylo?“

„Byl to pár sedící v boxu. Manželé. Vyrazili si spolu ven. Nemohl jsem z nich spustit oči, jak se smáli a škádlili. Jak si vyměňovali pohledy, dotýkali se, dokonce i líbali. V tu chvíli jsem si uvědomil, že tohle chci taky. Chci někoho, koho můžu vzít ven a zase s ním odejít domů. Chci někoho, s kým můžu vtipkovat, někoho, kdo mě bude mít rád takového, jaký jsem, a ne podle toho, co mám na sobě. Sakra, chci někoho, komu budu moct v noci napsat, a nebude to tvůj bratr.“

Odfrknu si.

Věnuje mi oduševnělý pohled. Každá žena by se v těch jeho očích ztratila, kdyby se do nich dívala moc dlouho. Proto se jim snažím vyhýbat. „Chci si najít celoživotní partnerku, a když jsme tuhle sázku uzavírali, věděl jsem, že pokud mi někdo pomůže, budeš to ty.“

A zrovna když jsem ho chtěla dál nenávidět, pronese něco takového. K čertu s ním.

Povzdechnu si. „Jsi otravný, víš to?“

„Proč?“ Žertovně mě šťouchne do ramene. „Protože ke mně teď cítíš i něco jiného než odpor?“

„Přesně tak.“

Rozesměje se. „Připrav se na to, Jules. Až bude po všem, budeš mě mít ještě radši.“

Cha.

„Jasně, to se ještě uvidí, Romeo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak randit se sestrou nejlepšího kamaráda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.