Copyright © 2016 by Mark Manson

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad © Jan Kučera, 2017

Obálka © Jiří Miňovský – ARBE, 2017

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2018

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN978-80-7585-240-3 (ePub)

ISBN 978-80-7585-241-0 (mobi)

Obsah

Kapitola 1

PEKELNÁ SMYČKA ZPĚTNÉ VAZBY

DŮMYSLNÉ UMĚNÍ, JAK MÍT VŠECHNO U PRDELE

TAK MARKU, CO JE SAKRA POINTOU TÉTO KNIHY?

Kapitola 2

NEŠTĚSTÍ PANDY ZKLAMÁNÍ

ŠTĚSTÍ PŘICHÁZÍ Z ŘEŠENÍ PROBLÉMŮ

EMOCE JSOU PŘECEŇOVANÉ

VYBERTE SI SVÉ UTRPENÍ

Kapitola 3

VĚCI SE ROZPADAJÍ

TYRANIE VÝJIMEČNOSTI

A-A-A-ALE KDYŽ NEBUDU VÝJIMEČNÝ NEBO NEOBYČEJNÝ, TAK V ČEM JE SMYSL?

Kapitola 4

CIBULE SEBEUVĚDOMĚNÍ

PROBLÉMY ROCKOVÉ HVĚZDY

POSRANÉ HODNOTY

DEFINOVÁNÍ DOBRÝCH A ŠPATNÝCH HODNOT

Kapitola 5

VOLBA

ZODPOVĚDNOST/CHYBNÉ KROKY

REAKCE NA TRAGÉDII

GENETIKA A KARTY, JEŽ NÁM BYLY ROZDÁNY

OBĚTNÍ TREND

NEEXISTUJE „ZKUSIT”

Kapitola 6

ARCHITEKTI VLASTNÍCH NÁZORŮ

BUĎTE OPATRNÍ V TOM, ČEMU VĚŘÍTE

NEBEZPEČÍ NAPROSTÉ JISTOTY

MANSONŮV ZÁKON ÚNIKU

ZABIJTE SE

JAK SI BÝT SÁM SEBOU TROCHU MÉNĚ JISTÝ

Kapitola 7

PARADOX SELHÁNÍ/ÚSPĚCHU

BOLEST JE SOUČÁSTÍ PROCESU

ZÁSADA „DĚLEJ NĚCO“

Kapitola 8

ODMÍTNUTÍ DĚLÁ VÁŠ ŽIVOT LEPŠÍM

HRANICE

JAK VYBUDOVAT DŮVĚRU

SVOBODA SKRZE ZÁVAZEK

Kapitola 9

NĚCO NAD NÁMI

SVĚTLÁ STRÁNKA SMRTI

Poděkování

Kapitola 1

Nesnažte se

Charles Bukowski byl alkoholik, proutník, chronický gambler, nevychovanec, držgrešle, povaleč a ve svých nejhorších dnech i básník. Je pravděpodobně poslední osobou, ke které byste si někdy šli pro radu, nebo od něj čekali jakoukoliv knihu o svépomocném sebezdokonalování.

Právě proto je tím pravým, kde začít.

Bukowski chtěl být spisovatelem. Avšak po desetiletí byla jeho práce odmítána skoro každým magazínem, novinami, časopisem, agentem i vydavatelem, kterému ji poskytl. „Ta práce je strašná!“ odpovídali. „Surová. Odporná. Nemravná.“ Stohy odmítavých odpovědí se hromadily, tíha jeho selhání ho hnala hlouběji do alkoholem naplněné deprese, která ho provázela po celý zbytek života.

Přes den pracoval jako pomocník na poště. Vydělával posraně málo a většinu toho utratil za chlast. Zbytek prosázel na závodišti. V noci pil sám a někdy vyťukával poezii na svém starém zničeném psacím stroji. Často se probouzel na zemi, kam předtím v noci upadl.

Tak to šlo dál třicet let, z nichž většina byla bezvýznamným alkoholovým oparem plným drog, gamblerství a prostitutek. Poté, když bylo Bukowskému padesát let, po životě plném selhání a znechucení, se o něj začal se zvláštním zaujetím zajímat redaktor malého nezávislého vydavatelství. Redaktor nemohl Bukowskému nabídnout moc peněz nebo mu slíbit vysoký prodej jeho děl, ale cítil k tomu zatracenému alkoholikovi zvláštní náklonnost, a tak se to s ním rozhodl zkusit. Byla to první opravdová šance, kterou kdy Bukowski dostal, a uvědomoval si, že je pravděpodobně i ta poslední. Bukowski napsal redaktorovi: „Mám na výběr ze dvou možností – zůstat na poště a zbláznit se z toho... nebo to zkusit s vámi, hrát si na spisovatele a hladovět. Vybral jsem si hladovění.“

Po podpisu smlouvy napsal Bukowski za tři týdny svůj první román. Jmenoval se prostě Pošta. Do věnování napsal: „Věnováno nikomu.“

Bukowski se stal prozaikem a básníkem. Pokračoval a vydal dalších šest románů a stovky básní, prodalo se přes dva miliony výtisků jeho knih. Charlesova popularita předčila veškerá očekávání, zvláště jeho samotného.

Povídky od Bukowského jsou stavebním kamenem naší kultury. Bukowského život zosobňuje americký sen: muž bojuje za to, co chce, nikdy se nevzdává, a nakonec dosáhne splnění těch nejdivočejších snů. Je to prakticky filmový scénář, který čeká na své natočení. Všichni se díváme na příběhy jako je ten Bukowského a říkáme: „Vidíš? On to nikdy nevzdal. Nikdy se nepřestal snažit. Vždy si věřil. Vytrval navzdory všem překážkám a něco dokázal!“

Je proto zvláštní, že na náhrobním kameni Bukowského stojí: „Nesnažte se.“

Vidíte, i přes prodeje knih a slávu byl Bukowski zkrachovalec. Věděl to. Jeho úspěch nepramenil z nějakého odhodlání stát se vítězem, ale z prostého faktu, že věděl, že je zkrachovalec, přijal to a poté o tom upřímně psal. Nikdy se nesnažil být někým jiným, než ve skutečnosti byl. Genialita v díle Bukowského netkvěla v překonávání neuvěřitelných překážek, nebo ve vývoji sebe sama v záři literárního světa, bylo to naopak. Byla to jeho prostá schopnost být zcela neohroženě upřímný sám k sobě – zvláště pak s nejhoršími částmi sebe sama – a schopnost sdílet své selhání bez váhání a pochybností.

Toto je pravý příběh úspěchu Charlese Bukowského: jeho přijetí sebe sama jako selhání. Bukowskému byl úspěch u prdele. I poté, co se proslavil, se objevoval na čtení poezie ožralý a verbálně napadal lidi v obecenstvu. Stále se na veřejnosti obnažoval a snažil se vyspat s každou ženou, kterou potkal. Sláva a úspěch z něj neudělaly lepšího člověka. Ani se neproslavil a nestal se úspěšným proto, že by se stal lepším člověkem.

Sebezlepšení a úspěch se často objevují společně. Nutně to však neznamená, že se jedná o stejné věci.

Dnešní společnost je přehnaně zaměřená na nerealisticky pozitivní očekávání. Buď šťastnější. Buď zdravější. Buď nejlepší, lepší než ostatní. Buď chytřejší, rychlejší, bohatší, svůdnější, populárnější, produktivnější, víc záviděníhodný, víc obdivovaný. Buď perfektní a úžasný a každé ráno před snídaní ser dvanáctikarátové zlaté cihly, zatímco dáš své fotogenické ženušce a dvěma a půl dětem polibek na rozloučenou. Poté leť helikoptérou do svého nádherně naplňujícího zaměstnání, kde strávíš dny neuvěřitelně smysluplnou prací, která jednou pravděpodobně zachrání svět.

Když se však zastavíš a opravdu o tom popřemýšlíš, konvenční životní rada – všechny ty pozitivní nápomocné věci, které pořád slýcháme, se ve skutečnosti fixují na to, čeho se ti nedostává. Ukazuje to na to, co již vnímáš jako své osobní nedostatky a selhání, a poté ti je jen zdůrazňují. Učíš se o nejlepších způsobech, jak vydělat peníze, protože ti připadá, že jich právě teď nemáš dostatek. Stojíš před zrcadlem a opakuješ si věty říkající, že jsi krásný, protože se cítíš, jako bys krásný nebyl. Sleduješ rady ohledně vztahů a randění, protože si přijdeš nesympatický. Zkoušíš šílený vizualizační cvičení o tom, jak být úspěšnější, protože ti přijde, že ještě nejsi dostatečně úspěšný.

Ironicky vzato tato utkvělá pozitivní představa o tom, co je lepší, co je úžasný, jen slouží k tomu, aby nám znovu a znovu připomínala, čím nejsme, co nám chybí, čím bychom měli být, ale nezvládli jsme tím být. Nakonec nešťastný člověk cítí potřebu stát před zrcadlem a recitovat si, že je šťastný, že prostě je.

V Texasu mají jedno rčení: „Čím menší pes, tím hlasitěji štěká.“ Sebejistý muž si nepotřebuje dokazovat, že je sebejistý. Bohatá žena necítí potřebu někoho přesvědčovat o tom, že je bohatá. Buď jste, nebo nejste. Pokud celou dobu o něčem sníte, potom jen upevňujete tu samou podvědomou realitu: že tím nejste nebo to nemáte.

Všichni kolem vás a stejně tak televizní reklamy chtějí, abyste uvěřili, že klíč ke spokojenému životu je lepší práce, rychlejší auto nebo krásnější přítelkyně či vířivka s nafukovacím bazénem pro dětičky. Svět vám neustále ukazuje, že cesta k lepšímu životu je víc, víc, víc – kup víc, vlastni víc, vydělávej víc, šukej víc, buď víc. Jste pořád bombardováni zprávami, které vás nutí zajímat se naprosto o vše. Řešit novou televizi, řešit lepší dovolenou, než měli vaši spolupracovníci. Řešit koupi nového trávníku. Řešit, zda máte správný druh selfie tyče.

Proč? Můj odhad je takový: protože starat se o co nejvíce věcí je dobré pro byznys.

Na dobrém byznysu není nic špatného, ale problémem je, že řešení tolika zbytečností je špatné pro vaše mentální zdraví. To má za následek, že se stáváte přehnaně závislí na povrchnostech a nezbytnostech a věnujete svůj život honbě za přeludem štěstí a uspokojení. Klíčem k dobrému životu není zajímat se o víc, ale mít více u prdele, zajímat se pouze o to, co je pravdivé, okamžité a důležité.

PEKELNÁ SMYČKA ZPĚTNÉ VAZBY

Ta zákeřná manýra vašeho mozku, která, když to dopustíte, vás může dohnat k naprostému šílenství. Schválně, jestli vám to zní povědomě. Jste úzkostliví z konfrontace s někým ve vašem životě. Ta úzkost vás ochromí a vy se začnete divit, proč jste tak moc úzkostliví. Tím se stáváte ještě úzkostlivějšími. Ne! To je dvojitá dávka úzkosti! Teď jste úzkostliví kvůli vaší úzkosti a to vám způsobuje ještě více úzkosti. Rychle, kde je ta whisky!

Nebo řekněme, že máte problém se vztekem. Naštvete se kvůli těm nejpitomějším, nejpošetilejším věcem a nemáte ponětí proč. Fakt, že se tak snadno naštvete, vás dokáže rozčílit ještě víc. Potom si v malicherné zuřivosti uvědomíte, že tohle časté a jednoduché naštvání z vás dělá povrchního a zlého člověka, a vy to nenávidíte; nenávidíte to tak moc, že jste naštvaní sami na sebe. Teď se na sebe podívejte: jste na sebe naštvaní, protože jste naštvaní kvůli tomu, že jste naštvaní. Naser si, zdi, tady máš mou pěst.

Nebo se tak obáváte toho, abyste udělali správnou věc, že se začnete obávat toho, jak moc se obáváte. Nebo se cítíte tak provinile kvůli každé chybě, kterou uděláte, že se začnete cítit provinile kvůli tomu, že se cítíte provinile. Nebo jste smutní, a často osamělí, že vás to nutí cítit se ještě smutnější a osamělejší jen tím, jak na to myslíte.

Vítejte v pekelné smyčce zpětné vazby. Je pravděpodobné, že jste se do ní dostali více než párkrát. Možná jste v ní právě teď: „Bože, jsem v pekelné smyčce pořád – jsem takovej sráč, že to dovolím. Měl bych přestat. Můj bože, cejtím se jako sráč, protože se nazývám sráčem. Kurva! Už to zase dělám! Vidíš? Jsem sráč!“

Uklidni se, amigo. Věř tomu nebo ne, ale tohle je krása toho být člověkem. Velmi málo tvorů na Zemi má schopnost vůbec přemýšlet, ale my, lidé, máme luxus, díky kterému jsme schopni přemýšlet o našich myšlenkách. Takže můžu přemýšlet o sledování videí Miley Cyrus na YouTube a vzápětí o tom, jakej magor jsem, když chci sledovat videa Miley Cyrus na YouTube. Ach, ten zázrak vědomí!

Teď ale máme problém: dnešní společnost, i přes zázraky konzumní kultury a hej-koukej-můj-život-je-lepší-než-tvůj sociálních médií, odchovala naprosto novou generaci lidí, kteří si myslí, že mít tyto negativní pocity úzkosti, strachu, viny atd. je naprosto v nepořádku. Například když se podíváš na svůj Facebook, všichni zažívají naprosto úžasnou životní jízdu. Koukej, osm lidí mělo tento týden svatbu! Nějaká šestnáctka v televizi dostala ke svým narozeninám ferrari. Další děcko zas vydělalo miliardu dolarů, protože vyvinulo aplikaci, co ti doručí toaletní papír, když ti dojde.

Ty mezitím tvrdneš doma, hladíš kočku a nemůžeš si pomoct, ale myslíš si, že tvůj život stojí ještě víc za nic, než ti přišlo dřív.

Pekelná smyčka zpětné vazby se stala hranicí epidemie, dělající mnohé z nás přehnaně vystresovanými, neurotickými a sebelítostivými.

Za dědových dob, když ten se cítil na hovno, tak si jen pomyslel: „Sakra, dneska se opravdu cítím naprd. Ale co, takový je zkrátka život. Zpět k otáčení sena.“

Ale dnes? Dnes, pokud se cítíte na hovno jen na pět minut, jste bombardováni 350 obrázky totálně šťastných lidí, kteří mají kurevsky úžasný životy, a není možné se cítit, jako by s vámi nebylo nic v nepořádku.

A přesně tohle nás dostává do problémů. Je nám špatně, protože se špatně cítíme. Jsme provinilí, jelikož se cítíme provinile. Naštveme se kvůli tomu, že jsme naštvaní. Jsme v úzkých, protože jsme úzkostliví. Co to se mnou je?

Proto je klíčové mít všechno u prdele. Tenhle přístup jednou zachrání svět. Zachrání ho přijetím faktu, že svět je totálně v prdeli, a to je v pořádku, protože to tak vždycky bylo a vždy tomu tak bude.

Když je vám jedno, jak špatně se cítíte, přemostíte pekelnou smyčku zpětné vazby. Říkejte si: „Cítím se úplně na hovno, ale koho to sere?“ Pak, jako kdyby na vás padl magický prach řešení, se přestanete nenávidět za to, že se cítíte tak špatně.

George Orwell řekl, že co je před naším nosem, vyžaduje neustálé úsilí. Řešení našeho stresu a naší úzkosti máme přímo před nosy, ale jsme moc zaneprázdněni koukáním na porno a reklamy na stroje na cvičení, co nefungují, a přemýšlíme, proč neklátíme tu blondýnu s nabušeným břichem.

Vtipkujeme online o „nejvážnějších problémech“, ale sami jsme se stali oběťmi vlastního úspěchu. Za posledních třicet let vystřelily se stresem spojené zdravotní problémy, návaly úzkosti a případy deprese obrovskou rychlostí směrem nahoru i přesto, že má každý plochou televizi a může si nechat doručit nákup až domů. Naše krize už dávno není materiální, je existenční, spirituální. Máme tak zkurveně moc věcí a možností, že už ani nevíme, co mít a co nemít u prdele.

Právě proto, že existuje nekonečně mnoho věcí k vidění nebo vědění, existuje také nekonečně mnoho cest, jak objevit to, že nestačíme, že nejsme dostatečně dobří, že věci nejsou tak skvělé, jak by měly a mohly být. Přesně to nás vnitřně trhá na kusy.

Přesně toto je špatně na všech sračkách typu „jak být šťastný“, za posledních pár let na Facebooku sdílených osmimilionkrát. Nikdo si neuvědomuje, že jsou to kraviny.

Touha po pozitivnějším zážitku je sama

o sobě negativním zážitkem.

Paradoxně přijetí negativního zážitku

a zkušenosti je vlastně pozitivním zážitkem

a zkušeností.

Tohle je totálně na palici. Takže vám dám minutku na rozmotání vašeho mozku a možná na znovupřečtení: Chtít pozitivní zážitek je zážitkem negativním; přijetí negativní zkušenosti je zkušenost pozitivní.

Filozof Alan Watts to nazývá „obrácené pravidlo“ – představa, že čím více se snažíte cítit lépe, tím méně spokojení budete, jelikož usilování o něco pouze posiluje fakt, že vám daná věc jednoznačně chybí. Čím více budete beznadějně chtít být bohatý, tím víc chudý a nehodný bohatství se budete cítit, bez ohledu na to, kolik peněz vlastně vyděláváte. Čím více se budete beznadějně chtít cítit sexy a žádaní, tím ošklivější si budete připadat, bez ohledu na vaši skutečnou fyzickou vizáž. Čím více budete chtít být šťastní a milovaní, tím opuštěnější a smutnější budete, nezávisle na těch, kteří vás obklopují. Čím více chcete být spirituálně povznesení, tím více sebestřednými a povrchními se stanete při usilování zrovna o tohle.

Jako když jsem byl jednou na tripu a přišlo mi, že čím víc se přibližuju k domu, tím jsem od něj dál. Ano, zrovna jsem použil své LSD halucinace k tomu, abych vytvořil filozofickou pointu o štěstí. Je mi to jedno.

Existenční filozof Albert Camus řekl (a jsem si celkem jistý, že v ten moment na LSD nebyl): „Nikdy nebudete šťastni, dokud budete hledat to, z čeho se pravé štěstí skládá. Nikdy nebudete žít, dokud budete hledat smysl života.“

Nebo řečeno jednoduše: nesnažte se.

Je mi jasné, co si teď všichni říkáte: „Marku, z toho všeho mi tvrdnou bradavky, ale co moje camaro, na který jsem šetřil? Co moje tělo na léto, kvůli kterému jsem hladověl? Koneckonců jsem za ten posilovací stroj zaplatil celkem dost peněz! Co ten dům u jezera, o kterým jsem snil? Pokud začnu mít všechny tyhle věci u prdele – tak nic nedokážu a nezískám. A to přece nechci. Nebo ano?

Jsem rád, že ses zeptal.

Všiml sis někdy, že když řešíš věci méně, tak se ti v nich daří lépe? Všiml sis, jak často osoba, která nejméně investovala do svého úspěchu, ho nakonec dosáhne? Všiml sis, jak někdy, když přestaneš věci řešit, vše do sebe najednou zapadne?

Co to sakra je?

Na obráceném pravidle je zajímavé, že se nazývá „obrácené“ z určitého důvodu: mít u prdele funguje opačně. Pokud se honíš za pozitivním a je to negativní, tak honit se za negativním generuje pozitivní. Bolest, o kterou usiluješ v posilovně, vytváří celkově lepší zdraví a energii. Selhání v byznysu je to, co poté vede k uvědomění si, co je důležité k tomu být úspěšný. Být otevřený k tvým nejistotám tě paradoxně poté činí více sebevědomým a charismatickým v blízkosti ostatních. Bolest upřímné konfrontace je tím, co vytváří tu nejlepší důvěru a respekt v tvých vztazích. Utrpení z tvého strachu a úzkostí je to, co ti poté dovoluje vytvořit kuráž a odolnost.

Vážně, mohl bych pokračovat dál, ale myslím, že jsi pochopil smysl. Všechno to, co za něco stojí, je získáno skrze zdolání spojené s negativními zkušenostmi. Jakýkoliv pokus utéct negativnímu, vyhnout se mu nebo to přejít mlčením, se jen odrazí zpátky proti tobě. Vyhýbání se utrpení je určitý způsob utrpení sám o sobě. Vyhýbání se nepříjemnostem je nepříjemnost. Popírání selhání je selháním. Skrývání toho, co je ostudné, je jistá forma ostudy.

Bolest je neoddělitelnou součástí struktury života a pokus o vytržení je nejen nemožné, ale také destruktivní: pokus o vytržení rozpárá i vše, co je s ní spojené. K vyhnutí se bolesti je třeba spousta přemýšlení o bolesti. Na druhou stranu, pokud jste schopni mít bolest u prdele, stanete se nezastavitelnými.

Za svůj život jsem měl hlavu plnou mnoha věcí, o kterých jsem moc přemýšlel. Také jsem měl spoustu věcí u prdele. Stejně tak jako cesta, kterou se nevydáte v básni od Roberta Frosta, i věci, které budete mít u prdele, mnoho změní.

Šance jsou, že ve svém životě znáte někoho, kdo ať už tak či jinak to měl u prdele a dokázal úžasné činy. Možná byla ve vašem životě chvíle, kdy jste nic neřešili a zvládli jste neskutečně excelovat v tom, co jste dělali. Pro mě osobně je výpověď z mé práce ve finanční sféře po pouhých šesti týdnech a začátek internetového byznysu něco, co řadím poměrně vysoko v osobní síni slávy s názvem „mám u prdele“. To samé, když jsem se rozhodl prodat většinu toho, co jsem vlastnil, a odstěhoval se do Jižní Ameriky. Měl jsem to u prdele? Absolutně! Prostě jsem do toho šel a udělal to.

Tyhle okamžiky neřešení přesně definují naše životy. Velká změna kariéry; spontánní rozhodnutí vykašlat se na univerzitu a připojit se k rockové kapele; rozhodnutí konečně odkopnout toho nudného přítele, kterého jsi až příliš často načapala nosit tvoje kalhotky.

Mít u prdele znamená hledět přímo z očí do očí těm nejděsivějším a nejtěžším životním zkouškám, a přesto do toho jít.

I když se zprvu zdá, že mít u prdele je jednoduché, je to jen špička ledovce. Ani nevím, co ta věta v podstatě znamená, a je mi to jedno. Zní dobře, takže to beru.

Většina z nás má problém, že moc přemýšlí o věcech, které si to ani nezaslouží. Řešíme spoustu věcí, jako je nepříjemná pokladní na benzínce, která nám vrátila v drobných. Řešíme zbytečně, když zruší náš oblíbený program v televizi. Moc řešíme i to, že se nás kolega v práci neobtěžoval zeptat, jaký jsme měli víkend.

Mezitím jsou naše účty v minusech, vlastní pes nás nesnáší a děcka šňupou pervitin v koupelně, a i přesto se dokážeme naštvat kvůli drobným a zrušení pořadu Prostřeno.

Hele, takhle to prostě funguje. Jednou, ať chceš nebo ne, umřeš. Vím, že je to celkem jasné, ale rád bych ti to jen připomněl v případě, že jsi zapomněl. Ty, i všichni ostatní víte, že budete brzy mrtví. V krátkém čase mezi tím, co je teď, a tím, co bude, máte jen omezený počet možností, kdy můžete něco nemít u prdele. Velmi omezený, abych byl upřímný. Pokud hodláte řešit naprosto všechno a všechny aniž by to mělo smysl – tak budete v prdeli.

Existuje důmyslné umění, jak mít všechno u prdele. I když ten koncept může znít šíleně a já vám můžu připadat jako kretén, to o čem tu mluvím, je vlastně učení, jak co nejefektivněji soustředit myšlenky a seřadit priority. Jak si vybírat, co je důležité a co důležité není v závislosti na osobních hodnotách. Je to neskutečně složité. Chce to celoživotní trénink a disciplínu a navíc často a pravidelně neuspějete. Ale je to asi nejcennější boj, který může člověk za svůj život podstoupit. Jde vlastně o jediný boj v našem životě.

Když totiž řešíte moc věcí – naprosto všechno a všechny – cítíte, že byste měli být permanentně spokojení a šťastní, že je vše tak, jak má být, a přesně tak, jak chcete. To je nemoc a sežere vás zaživa. Každou nepřízeň osudu uvidíte jako nespravedlnost, každou výzvu jako zklamání, každou nepříjemnost jako osobní uklouznutí, každý nesouhlas jako zradu. Budete odsouzeni k malému peklu o rozměrech vlastní lebky, které hoří a burácí a točí se okolo vaší osobní pekelné smyčky zpětné vazby v neustálém pohybu a zároveň zaseknutí.

DŮMYSLNÉ UMĚNÍ, JAK MÍT VŠECHNO U PRDELE

Když si většina lidí představí mít život úplně u prdele, vidí klidnou lhostejnost ke všem věcem, klid, který předchází bouřím. Představují si, že se snaží být osobou, kterou nic nerozhází a stává se z ní nikdo.

Pro člověka, který nenachází emoce nebo význam v ničem, máme jméno: psychopat. Proč bychom chtěli být jako psychopat, nemám ponětí. Takže co mít u prdele znamená? Podívejme se na tři „nuance“, které by nám měly pomoci vyjasnit tento pojem.

Nuance 1:

Mít u prdele neznamená být lhostejný,

znamená to být spokojený s tím, že jste jiný.

Buďme upřímní. Na tom být lhostejný není absolutně nic obdivuhodného nebo sebejistého. Lidé, kteří jsou lhostejní, jsou ubozí a vystrašení. Jsou to povaleči a internetoví trollové. V podstatě se lhostejní lidé často snaží být lhostejní jen proto, že se ve skutečnosti snaží řešit až moc věcí. Zajímá je například, co si všichni myslí o jejich účesu, takže se nikdy neobtěžují s tím, aby si vlasy učesali nebo umyli. Řeší, co si všichni myslí o jejich nápadech, a schovávají se za sarkasmem a pokrytectvím. Bojí se pustit si kohokoliv příliš blízko k tělu, takže si sami sebe představují jako výjimečné, unikátní sněhové vločky, které mají problém s tím, že jim nikdo nerozumí.

Lhostejní lidé jsou vystrašení ze světa kolem sebe a z následků vlastních činů. Proto ve svém životě nedělají žádná významná rozhodnutí. Schovávají se v šedé, sebeabsorbující a sebelitující, emočně prázdné díře, kterou si sami vytvořili, kde se permanentně snaží oprostit od té nešťastné věci požírající jejich čas a energii, nazývající se život.

Záludná pravda o životě je, že neexistuje nic takového jako mít u prdele. Musíte mít u prdele něco. Jsme biologicky naprogramovaní pořád se o něco starat a zajímat, a tak vždycky aspoň něco řešit.

Otázka zní: O co se, kurva, pořád tak zajímáme? Co si vybíráme k řešení? Jak můžeme mít u prdele to, na čem v podstatě nezáleží?

Moje matka byla nedávno obrána o celkem velký obnos peněz jejím blízkým přítelem. Pokud bych byl lhostejný, pokrčil bych rameny, usrkával kávu a stáhnul si další sérii Big Bang Theory. Sorry, mami.

Místo toho jsem byl pobouřený. Byl jsem nasraný. Řekl jsem: „Kašlem na to, mami. Budeme toho hajzla žalovat, až se z něj bude kouřit. Proč? Protože je mi to u prdele. Zničím tomu hajzlovi život, pokud budu muset.“

Tohle ilustruje první nuanci toho, jak mít všechno u prdele. Pokud řekneme: „Sakra, bacha, Mark Manson to má prostě u prdele,“ nemyslíme tím, že Mark Manson se nezajímá o nic. Naopak tím myslíme, že Mark Manson má u prdele nepřízeň v cestě za svými cíli, je mu ukradený, jestli naštve některé lidi pro to, co si myslí, že je správné nebo důležité či vznešené. Myslíme tím, že Mark Manson je typ chlapa, který by o sobě psal ve třetí osobě jen proto, že si myslí, že je to správná věc. On to má u prdele.

Tohle je obdivuhodné. Ne, nemyslím sebe, ty pitomče, ale přemožení nepřízně, ochota být jiný, vyvrhel, štvanec, vše pro zachování vlastních hodnot. Ochota zírat selhání tváří v tvář a ukázat jí prostředníček. Lidi, co mají u prdele nepřízeň nebo selhání či ztrapnění se nebo posrání pár situací v životě. Lidi, co se jen smějí a potom stejně udělají, v co věří. Protože vědí, že je to správné. Vědí, že jsou důležitější věci než oni sami, jejich pocity a vlastní hrdost a ego. Říkají „srát na to“ – ne na všechno v životě, ale na všechno nedůležité v životě. Schovávají si, o co se budou zajímat a řešit pro to, co je opravdu důležité. Přátelé. Rodina. Účel. Pizza. A občasná žaloba u soudu nebo dvě. Právě proto, že si schovávají zájem jen pro velké věci, na kterých záleží, lidé se zajímají na oplátku o ně.

Další záludná pravda o životě je, že nemůžeš být důležitou a život ovlivňující osobou pro některé lidi, abys zároveň nebyl trapný a směšný pro jiné. Prostě nemůžeš. Protože neexistuje něco jako nedostatek nepřízně. Neexistuje. Jedno staré rčení tvrdí, že nezáleží na tom, kam jdeš, jsi tam, kde jsi. To platí i o neštěstí a selhání. Je naprosto jedno kam jdeš, tak jako tak na tebe čeká pět set kilo sraček, kterými se budeš muset brodit. Důležité je najít si ty sračky, které tě budou bavit řešit.

Nuance 2:

Proto, abys mohl mít u prdele nepřízeň

osudu, musíš nejprve najít něco

důležitějšího, než je nepřízeň osudu.

Představ si, že stojíš v sámošce a díváš se na starší dámu, jak řve na pokladní, nadává jí za to, že nechce přijmout její pětikorunový kupon na slevu. Proč to ta ženská nemá u prdele? Je to jen pět korun.

Řeknu ti proč: ta ženská nejspíš nemá nic lepšího na práci, než celý dny sedět doma a vystřihávat pětikorunový slevový kupony. Je stará a osamělá. Její děti jsou hajzlové, co ji nikdy nenavštěvujou. Neměla sex víc jak třicet let. Nemůže si ani uprdnout bez toho, aby ji hrozně nebolela záda. Její důchod je na tom bídně a pravděpodobně umře v plenkách při představě, že je v říši divů.

Takže vystřihuje kupóny. To je vše, co má. Jen ona a její podělaný kupony. Nemůže to mít u prdele, protože prostě už není nic jinýho, o co by se mohla starat. Když tedy ta poďobaná sedmnáctiletá pokladní odmítá přijmout jeden z nich při záchraně bezúhonnosti své kasy tak, jako kdysi rytíři bránili panenství svých dvorních dam, můžete se vsadit, že babče rupnou nervy. Osmdesát let toho, kdy neměla věci u prdele, spustí smršť a bouři frází jako: „To za nás...“ a „lidi k sobě dřív byli uctivější“.

Problém lidí, co řeší vše tak, jako by to byla jejich oblíbená činnost, je, že už nemají nic, co by stálo za to nemít u prdele.

Pokud zjistíte, že permanentně řešíte až moc triviálních věcí, které vám nedají spát – nová profilovka vašeho expřítele na Facebooku, rychle se vybíjející baterky v ovladači od televize, to, že jste opět propásli dva za cenu jednoho u vašeho oblíbeného mýdla – pravděpodobně se ve vašem životě neděje nic důležitého, co by stálo za pozornost. Tohle je váš pravý problém. Ani mýdlo. Ani ovladač od televize.

Jednou jsem slyšel umělce říkat, že pokud člověk nemá žádný problém, mysl si automaticky najde způsob, jak si nějaký vytvořit. Myslím si, že většina lidí – hlavně vzdělaní, zhýčkaní běloši střední třídy – považují „životní problémy“ pouze za vedlejší účinek toho, že se nemusí strachovat o nic jiného.

Hledání něčeho důležitého a smysluplného ve vašem životě je tedy ten nejproduktivnější možný způsob, jak zužitkovat váš čas a energii. Protože když nenajdete to smysluplné něco, budete řešit nesmyslné a zbytečné věci.

Nuance 3:

Ať už si to uvědomujete, nebo ne,

vždy si vybíráte, co budete řešit.

Lidi se nerodí s tím, že budou mít všechno u prdele. Pravda je taková, že se rodíme s tím, že řešíme až moc věcí. Viděli jste dítě řvát jak na lesy, protože má čepici ve špatném odstínu modré? Správně. Srát na to dítě.

Když jsme mladí, vše je nové a vzrušující a na všem nám, zdá se, záleží daleko víc. Proto nemáme u prdele tunu věcí. Záleží nám na všem a na všech – co o nás lidé říkají, zda nám ta hezká holka nebo kluk zavolá zpět nebo zda máme na sobě stejné ponožky, či jakou barvu má balón, který jsme dostali k narozeninám.

Jak stárneme, začínáme si díky benefitu zkušeností (a díky tomu, že vidíme, kolik času nám uteklo) všímat toho, že většina těchto věcí má naprosto minimální dopad na naše životy. Lidé, na jejichž názorech nám dříve tolik záleželo, už nejsou součástí našich životů. Odmítnutí, která byla velmi bolestivá, se nakonec ukázala jako ta, co nás v životě posunula dál. Uvědomujeme si, jak málo pozornosti věnují lidé našim povrchním detailům, a zvolili jsme si nebýt tím tolik posedlí.

Následně jsme si začali více vybírat, co budeme a co nebudeme řešit. Tento fakt nazýváme vyspělostí. Je to prima, měli byste to někdy zkusit. Vyspělost je to, co se nám stane, když se naučíme mít některé věci u prdele a starat se jen o to, co je vážně důležité. Tak jako řekl Bunk Moreland svému parťákovi detektivu McNultymu v The Wire (což jsem, srát na vás, stáhnul z internetu): „Tohle dostaneš, když se budeš starat o co nemáš.“

Poté co zestárneme a dostaneme se do středních let, začne se opět něco měnit. Začne nám ubývat energie. Upevňuje se nám identita. Víme, kdo jsme, a akceptujeme se takoví, jací jsme, i ty části, ze kterých nejsme nijak nadšení.

Je to zvláštním způsobem velice osvobozující. Nemáme potřebu se dále starat o nesmyslné věci, které za to nestojí. Život je takový, jaký je. Přijali jsme každou část života. Uvědomujeme si, že nenajdeme lék na rakovinu nebo nepoletíme na Měsíc či neuvidíme prsa Jennifer Anistonové. To všechno je v pořádku. Život jde dál. Máme vlastní důležité, uložené a nastřádané chvíle, kterým se chceme věnovat: naše rodiny, nejlepší přátele, golfový úder. K našemu překvapení to stačí. Toto zjednodušení nás v podstatě denně činí zkurveně šťastnými. Začínáme uvažovat nad tím, že ten opilec Bukowski měl možná v něčem pravdu. Nesnažte se.

TAK MARKU, CO JE SAKRA POINTOU TÉTO KNIHY?

Tato knížka vám pomůže trošku lépe přemýšlet o tom, co si volíte jako důležité a co volíte jako to, co můžete mít u prdele.

Věřím, že dnes čelíme psychologické epidemii, ve které si lidé nebudou dále schopni uvědomovat, že je občas v pořádku, aby všechno stálo za hovno. Vím, že to zní intelektuálně prázdně, ale zaručuji vám, že je to záležitost života a smrti.

Protože pokud budeme věřit, že musí být stále všechno růžové, podvědomě začneme vinit sami sebe. Začneme se cítit, jako by bylo něco v nepořádku s námi, což nás dohání ke všem možným druhům extrémů jako kupování čtyřiceti párů bot nebo zapíjení antidepresiv vodkou v úterý večer nebo k vystřílení školního autobusu plného dětí. Tato domněnka, že není v pořádku být nedokonalý, často pochází z pekelné smyčky zpětné vazby, která začíná v naší společnosti a kultuře dominovat.

Idea toho, jak mít všechno u prdele, je jednoduchá cesta, jak přeorientovat naše očekávání od života a co si zvolit jako důležité a nedůležité pro naše přežití. Vývoj této schopnosti vede k něčemu, co sám považuji za druh „praktického povznesení“.

Nejedná se o povznesení pohádkové, vznešené, nekonečný pocit blaženosti a konec všemu utrpení. Naopak já vidím praktické povznesení jako přiznání si, že něco bolestného a nepříjemného je vždy nevyhnutelné, že nezáleží na tom, co uděláte, protože život je plný zklamání, proher, výčitek a také smrti. Protože jakmile začnete být spokojení se všemi sračkami, které vám život hází pod nohy (a bude vám jich házet hodně, věřte mi), začnete být nepřemožitelní na jakémsi spirituálním levelu. Koneckonců jediná možnost, jak překonat bolest, je naučit se, jak s ní žít.

Tahle kniha má naprosto u prdele tišení vašich problémů nebo vaší bolesti. Proto víte, že k vám bude krutě upřímná. Tahle kniha není žádný poradce k větší dokonalosti – nemůže být, protože úžasnost je jen iluze naší mysli, vymyšlená destinace, ke které se zavážeme, abychom jí dosáhli, naše vlastní psychologická Atlantida.

Místo toho vám tato kniha pomůže převrátit vaši bolest v něco jako nástroj, vaše trauma v sílu a problémy v trošku menší problémy. To je opravdový progres. Přemýšlejte o tom jako o průvodci vaším utrpením, a jak je zvládat lépe, smysluplněji, s větším soucitem a skromností. Je to kniha o tom, jak se pohybovat s lehkostí i přes těžké břímě, jak odpočívat i přes největší obavy a jak se smát slzám, jakmile je vybrečíte.

Tato kniha vás nenaučí, jak něco získat nebo něčeho dosáhnout, ale spíš, jak to ztratit nebo nechat odejít. Naučí vás, jak používat inventář vašeho života a jak odstranit nedůležité položky. Naučí vás zavřít oči a věřit, že pokud spadnete, budete stále v pořádku. Naučí vás mít strach u prdele. Nenaučí vás nesnažit se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Důmyslné umění, jak mít všechno u pr* * le.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.