Žeberův odkaz

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

David Jan Žák

Žeberův odkaz – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Anežce

Mlžná pavučina

Vlak se blíží. Edwin v běhu máchá rukama jako pták, který chce poprvé v životě vzlétnout. Křičí hrůzou, že spadne. Jeho křik zní nesrozumitelně, beze slov, jen v jakémsi divošském jazyce připomínajícím skřeky ptáků. Vnímá dosud nepoznaným šestým smyslem, jak vlak zastavuje. Kola na kolejích skřípou, rachot připomíná válcování plechu a sníh víří, jako by byl postižený tancem svatého Víta.

Vlak vykukuje ze tmy a okna vagonů září v mlze jako pohupující se lampiony. Edwinova chlapecká tvář, ještě zarudlá během a mrazivým vzduchem, se na chvíli proměňuje. Vypadá starší, o hodně starší. Připomíná otce. Ten ale zmizel někde v ruinách Dračího zubu, hradu, v němž kdysi sídlili lapkové.

Ohlédne se. Za ním stojí obří Stín draka a zvětšuje se. Holé větve kaštanu chtějí varovat, ale už je pozdě. Stín roste do rozměrů obřího nafukujícího se balonu, plazí se to při zemi, ukusuje realitu a mění ji v nicotu.

Stín se blíží a Edwin má pocit, že ho chytila neviditelná ruka a svírá ho. Zůstal viset ve vzduchu. Pohlédl Stínu do tváře. Ani na chvíli ho nenapadlo, že je divné, aby měl Stín nějaký obličej, nebo dokonce ústa a nos.

Je vyděšený. Chce se zachránit. Pohledem klouže ke zhmotňujícímu se Stínu a tuší jeho tvář. Temnota má tvář! Svítí v ní dvě oči. Dva rozžhavené uhlíky právě vytažené z výhně.

A náhle ze Stínu proti němu vystřelí dlouhý pařát.

Do té doby nehybné paralyzované tělo získává energii. Snad talisman od maminky, visící na jeho hubeném krku, dal neviditelný impuls a nohy se samovolně rozeběhly. Jen rychle pryč od temného Stínu, pryč od dlouhého pařátu, který by se jej užuž dotkl, nebýt chlapcova prudkého pohybu. Běží úzkou uličkou dolů mezi zahrádky, kde se ztrácí z dohledu.

Tady není veřejné osvětlení. Ani v chatkách nikdo není. Okna jsou slepá a zatemněná, okenice zavřené. Na zimu je zahrádkáři vždy zazimují, nechodí sem. Proč by měli, když jsou zahrady schované pod vrstvou zmrzlé vody?

Tma se tlačí do každého záhybu oblečení a on má pocit, že ho rozmáčkne, ta tma ho naprosto pohltí.

Teprve nyní Edwinovi dochází, že vyrazil špatným směrem. V těchto místech se pomoci nedovolá. V liduprázdné pustině se musí spolehnout jen sám na sebe, na svou vytrvalost a rychlost.

Stín přerývaně oddechuje. Dává o sobě vědět zlověstným dupotem a chrchláním. Stává se hmotným tělem z masa a kostí. Není filmovou iluzí, démonem, ale bytostí, kterou nezastaví žádná pohádková zaklínadla.

Úzká pěšina se svažuje dolů mezi ploty. Chlapec tuší, že po jeho pravici je pod sněhem hluboká strouha, která bývá po dešti plná vody. Teď je všechno kolem zamrzlé a nehybné. Proud kalné dešťové vody není slyšet, to jen krev, opravdová krev šumí v žilách a tepnách a vytváří onen šum a hučení v uších.

Odváží se ohlédnout. Temný obrys pronásledovatele se dá tušit až nahoře pod náspem. Edwin neznatelně zvolní. Ve chvíli, kdy se jeho pohled vrací zpět k uježděnému sněhu na cestě a zaboří se do tmy, pocítí ostrou bolest v pravém kotníku.

Cosi těžkého mu podráží nohy.

Ztrácí balanc a letí jako sestřelený pták dolů k zemi.

Je natolik překvapený, že si nestihne krýt obličej. Ve tváři má náhle tisíce zmrzlých krystalů ledu. Ramenem projíždí prudká a nesnesitelná bolest. Ztrácí vědomí ve chvíli, kdy narazí do betonové hrany zídky.

Edwinovo jedenáctileté tělo zůstává v ledové závěji.

Nehýbá se.

Vedle něho leží převrácené dřevěné sáňky. Takové, na kterých sjížděl svah u nich za domem. To ještě byli všichni spolu. Tatínek se vesele smál a stavěl krajinu podle světa Trombů, fantastického světa knih a filmové série, maminka pekla koláč a odháněla ho od plotny utěrkou.

Saně jsou plně naložené pevně svázanými pytli. Pomalu se k nim blíží černý Stín. Zvláštní. Ten Stín sotva popadá dech. Pokašlává.

Edwina pohlcuje síla tunelu, za chvíli ho vcucne vzdušný vír a jemná pavučina z mlhy se rozplývá, sama jako dým mizí v trombu, ve vzdušném víru. Sama je pohlcena tmou.

A Edwin má pocit, jako by ho nasála trubka vysavače. Už nerozeznává, co je nahoře a co dole. Nemá se čeho zachytit.

Vychladlá stopa

Den po Edwinově zmizení běžela Anežka s Ptáčkem ze školy k vlakové zastávce, kde už postávala její starší sestra Viky se svou kamarádkou Klárkou.

Anežka stála nad náspem, který se táhl nad kolejemi, a bezradně sledovala rozdupaný sníh. Vypadalo to, jako když se tu přehnalo stádo slonů. Otočila se k Ptáčkovi.

„Jak chceš z tohohle něco vypátrat? Ani nerozeznám, jaká patří Edwinovi, natož těm, co ho pronásledovali.“

Osmák Ptáček, hubený, s věčně rozdrbanými kudrlinami na hlavě, pokrčil rameny, ale dál z podřepu pozoroval sníh.

Anežčiny dlouhé blonďaté vlasy jí přepadávaly do očí. Byla Edwinovou největší a vlastně jedinou kamarádkou. Před tím, než beze stopy zmizel, spolu hráli deskovou fantasy hru ze světa Trombů, vzdušných vírů, které člověka ve chvíli ohrožení přenesou do paralelních světů. Jenže jejich hru zpřetrhal Stejky se svou bandou, museli s ním bojovat a na magii nezbyl čas. Ptáček jim tehdy hodně pomohl.

Viky s Klárkou přešlapovaly opodál.

Dvě nerozlučné kamarádky. Viky, starší sestra Anežky, trošku pihovatá zrzka s dvěma neposednými culíky, a tmavovláska Klárka ve vytahaném proužkovaném svetru, pod kterým má určitě proužkovanou košili po své mámě nebo námořnické tričko po tátovi. Pár zlých jazyků jí začalo říkat Voso, ale to se nechytlo.

„Tady Edwin zmizel,“ povídá čahoun Ptáček a přimhouřenýma očima sleduje úzký chodník. „Když jsme ho viděli s Viky a Klárkou z vlaku, byl přibližně v těchhle místech. Pak se propad do mlhy. A vidíš ten utrženej okraj náspu? On fakticky padal dolů.“

„Ale na koleje nespad,“ ozvala se Klárka.

„To asi ne, někdo ho musel na poslední chvíli chytit a vytáhnout zpátky nahoru.“ Ptáček je ohnutý v pase a Anežce připomíná čmuchajícího psa.

Jsou vedle jak ta jedle, Anežka si je jistá, že jejího největšího kamaráda vcucly tromby.

„Ale,“ zaslechne za sebou Anežka hlas své starší sestry, „proč by ho někdo honil a pak ho hned nato zachraňoval?“

„To je fakt,“ přikývne Klárka, „dobrej postřeh.“

Ptáček se narovná a protáhne se.

„Proč? Přece kvůli Žeberovu zápisníku s mapou Šumavy.“

„Myslíš, že to s tím nějak souvisí?“ ptá se Viky.

Ptáček se mračí, přejede holky přísným pohledem.

„Vám nepřipadá divný, že před rokem zmizel pan Linda, a teď najednou i jeho syn? S těma tajemnejma zápiskama profesora Žebery to musí souviset. Kdyby se dostaly do nepovolaných rukou, ze Šumavy by se stal klondajk. Víte, kolik zlatokopů by se sem sjelo?“

„Takže tohle všechno se děje kvůli nějakýmu přiblblýmu profesůrkovi?“ rozčílí se Klárka.

„Ne,“ zakroutí hlavou Ptáček. „Kvůli někomu, kdo chce ty jeho zápisky za každou cenu a neštítí se ani únosu malýho kluka.“

Anežka se rozhlédne kolem. Nebude těm třem vykládat, že Edwina odnesly vzdušné víry, stejně jako ve fantasy sáze o mistru Tarkovi a čarodějce Lorein. Šlo mu o život a tromby se objeví jen tehdy, je-li někdo v ohrožení a nemá už žádnou naději.

Anežka si vzpomněla na svého nejlepšího kamaráda a v očích pocítila slzy. S Edwinem prožila nejenom jeho boj se Stejkozovou bandou, která ho pronásledovala na každém kroku. Sledovali spolu i televizní sérii ze světa Trombů, hráli deskovou hru a představovali si, jak jejich hrdiny přenáší z jedné paralelní dimenze do druhé. On hrál za Mistra Tarka a ona za čarodějku Lorein, jež měla dar jasnovidectví.

Jasnovidectví?

A Anežce se vrací sen, co se jí zdál nad ránem. Byl o Edwinovi. V tom snu utíkal před nějakým stínem, viděla vlak a mlhu. Nakonec ho vcucly tromby. Má stejný dar jako Lorein? Co když viděla ve snu, co se tady stalo doopravdy? Ale bylo tam ještě něco, nemůže si vzpomenout. A bylo to důležité! Stín měl lidskou tvář a Edwinovi podrazily nohy nějaké… Ale co?

Má to cenu!

„Tohle nemá cenu. Vždyť už tu byli policajti, a taky nic,“ řekne Viky a Anežka by se na svou sestru nejradši vrhla. Jak může sakra říct, že to nemá cenu? Vždycky to má cenu! Edwin by se na ni taky nevykašlal.

Ptáček se napřímí a pohlédne směrem k lesu a šumavským kopcům.

„Je jasný, že běžel od Dračáku.“

„Tos nám řek novinu,“ pronese Viky, žuchne sebou do sněhu a máchne rukama. Udělá andělíčka, vstane a znalecky pokýve hlavou.

„Ten se mi poved,“ zahihňá se a po očku kouká, jestli si jí Ptáček všímá.

Anežka sleduje stopy, které vedou k městu, je jich tu poměrně dost, ale ztrácejí se na uježděném chodníku. Dál už není jasné, kdo kudy šel. Ve sněhu se neznatelně rýsují dvě koleje od dětských saní. Ale na tom není nic tak neobvyklého, rodiče se svými ratolestmi tudy tahají nahoru boby a sáňky. Sjíždí se z klouzandy, která je na druhé straně Dračáku. Dolů se dá nabrat celkem slušná rychlost.

„Jdeme!“ zavelí Ptáček a vyráží k lesu.

Anežka ho dožene a šlape těsně vedle něho. Jestli je Viky s Klárkou následují, to ji nezajímá.

Po deseti metrech už ubylo stop a bylo celkem jasné, které vedou k městu a které naopak.

„Mám neodbytnej pocit, že se jich za ním hnalo víc. Podívej na to,“ řekl Ptáček. Ukázal na zem a Anežce bylo jasné, co má na mysli. Směrem k nim mířila změť stop snad pěti šesti lidí, navíc se jednalo o menší šlápoty dětí. Mezi nimi ovšem byla i jedna osamělá stopa dospělého, další stopy se táhly samostatně sněhem spolu s otisky psích tlapek.

„Tady musel jít někdo se psem,“ uvažoval nahlas Ptáček.

Anežka zírala před sebe a najednou se zarazila.

„Všiml sis těch sáněk?“

Ptáček kývl.

„Co je na nich divnýho? Tudy se přece chodí na klouzandu.“

„Já jenom, že je někdo táhnul dolů k městu, tam, co je Severní zastávka a zahrádky za vilkovou čtvrtí.“

„A co když šel opačně?“ zeptal se Ptáček, ale bylo jasné, že Anežku jenom zkouší, on poznal hned, že ten dotyčný nemohl šlapat do kopce.

„Žádná tady z těch stop nevede nahoru. Musel teda zákonitě jít dolů od Dračáku, stejně jako Edwin.“

„Jo, přesně,“ řekl uznale Ptáček, ale vzápětí dodal: „On šel, zatímco Edwin běžel jako splašenej. Spíš to vypadá, že se někdo vracel z klouzandy. Tomu bych nevěnoval pozornost.“

Ptáček se na ni podíval tak, jako to dělával matikář Hora, když ho žák zklamal, a ona měla sto chutí se do něho pustit svými pěstičkami, protože jí dával najevo, že je jenom malá hloupá holka.

Klouzanda se říkalo lesní stezce, dlouhé a místy hodně příkré, po níž jezdily boby a sáňky jako namydlený blesk.

„Hele, nejspíš je táhl dospělej, jeho stopa vede přímo mezi kolejema saní. Jsou docela hluboký, takže je měl naložený. Musely na nich sedět aspoň dvě děcka. Když jsem byl malej, taky nás táta takhle tahal, mě a bráchu…“ Ptáčkův hlas už zněl smířlivěji.

„Ty máš bráchu?“ vykulila na něho Anežka oči.

Ptáček se rozesmál.

„Co je na tom tak divnýho? Já mám mladšího bráchu a ty zas starší ségru. Kde sakra je?“ a ohlédl se.

Puberta

Viky s Klárkou se loudaly daleko za nimi.

„Nějak tomu nerozumím,“ povzdychl si Ptáček. „Ještě ve škole byly ty dvě plný adrenalinu, úplně nabušený, a že prej musíme hledat, pátrat po Edwinovi, vymejšlely všechno možný i nemožný, ale teď?“

Anežka se zamračila.

„To bude ta puberta,“ řekla.

„Cože?“ Ptáček se zastavil a díval se na ni, jako by spadla z višně.

„Říkala to máma. Prej s Viky mlátí puberta.“

„Tak to je blbý,“ kývl Ptáček, vzpomněl si na své rodiče, kteří se pořád divili, že na něho puberta ještě nevlezla, a mluvili o tom jako o něčem, co dřív nebo později přijde a převrátí mu život naruby. Tedy nejen jemu, ale celé rodině. Neuměl si představit, jaké to bude. Už vloni sice slyšel mutující kluky, kterým hlas přeskakoval tak, že se jim ostatní smáli, s pár kluky mlátily hormony, jak tvrdil učitel Pileček, jiní byli jako bez života a zasněně zírali do počítače, prostě ta nakažlivá a zrádná puberta se u každého projevovala trochu jinak, ale vždycky měla stejný efekt. Z toho dotyčného udělala naprostého idiota. Ale co se takové Viky honí hlavou, si Ptáček představit neuměl. Byly chvíle, kdy se na něho dívala jako nějaká módní kritička, co nemůže pochopit, jak nemožně je oblečený, ale jindy se do něho vpíjela pohledem a on by přísahal, že se jí líbí. Nerozuměl tomu. U Klárky se zas měnily nálady tak rychle jako aprílové počasí.

„Mě to prej míjí,“ vysvětloval Ptáček, „protože jsem se zamiloval do ptáků a ti jsou proti tomu imunní. Mám vlastně obrovský štěstí.“

„To jo,“ přitakala Anežka a nespouštěla zrak z vyšlapané stezky. Co kdyby se tam najednou objevilo něco zvláštního, třeba stopa jednorožce. Nebo koně. Jak by je ale od sebe rozeznala? Pak ji napadlo, že kdyby spatřila i ladnou stopu čarodějky, pak by bylo jasno. S jednorožcem by tu byla i ona. Anežce pořád vířila hlavou představa, že včera tam nad kolejemi vcucly Edwina tromby. Padal z náspu přímo pod vlak, a v tu ránu se přihnal vzdušný vír a přenesl ho do jiného světa. A ve vteřině se ocitl uprostřed horké pouště… Musela se usmát, viděla, jak tam stojí v čepici, rukavicích a šále a připomíná Malého prince. Ne, ne, na poušť ne, to spíš na nějaké útesy, a pod nimi se tříští vlny o skály.

Z bdělého snění ji vytrhl Ptáčkův hlas.

„Slyšíš mě?“

„Jo, jo, jasně.“

„Tady to začalo,“ řekl Ptáček a rozhlédl se.

Uvědomila si, že stojí u dřevěného mostu, který se klene jako duha nad Černou. Dole viděla obří ledové kry, slyšela hučení vody a za jejími zády na ni dýchal Dračák, legendami opředená zřícenina hradu, který museli dobýt a zničit královští, aby ochránili kupeckou stezku vedoucí z Pasova. Tady nahoře se totiž kdysi usídlili loupeživí lapkové a přepadávali Zlatou stezku, po níž se vozila sůl, bílé zlato. Aspoň tolik si pamatovala z výkladu učitele France, který učil kromě dějepisu i češtinu a výtvarku.

Naklonila se přes zábradlí, pak se podívala pod nohy.

„Hele, mrkni na to. Támhle jsou jenom Edwinovy stopy, běžel sám. Tady na mostě se zastavil,“ ukazovala prstem.

„Máš pravdu. A oni se na něj sesypali z týhle stráně. Byli čtyři.“

Ptáček přistoupil blíž a obtiskl svou botu do sněhu hned vedle jedné starší.

„Museli to bejt kluci. Skoro stejně velká noha, jako mám já, a jedna je dokonce o trochu menší.“

„Stejkoza,“ vydechla Anežka.

„Taky mám ten pocit. Stejky vstal z popela.“

„Jako bájnej fénix.“

„Do fénixe má daleko. Jenomže…“

„Jenomže co?“

Ptáček si přidřepl a sledoval stopy zblízka. Vzhlédl.

„Jenomže to by znamenalo, že dal tu svoji bandu zas dohromady.“

„Do prkenný vohrady,“ zašeptala Anežka a opřela se o dřevěné zábradlí.

„Myslíš, že v tom zas jede Mahouš, Rýc a Kostohryz?“

„Může mít i jiný kumpány. Stejky, ať je jakej chce, je schopnej k sobě přitáhnout různý kluky a zpracovat je. Zobaj mu pak z ruky. Dodneška jsem nepochopil, v čem vězí to jeho osobní kouzlo. Proč jdou za ním jako ovce.“

Anežka přikyvovala. Představa, že by se zas měli potýkat se Stejkozou, byla strašlivá. Pak ji něco napadlo.

„Ale odkud se vzaly ty sáňky?“

V tu chvíli se mezi stromy objevila Viky s Klárkou. Tentokrát vypadaly obě naštvaně. Zadýchané, červené ve tvářích a zamračené.

„Proč jste na nás nepočkali?“ hartusila Klárka.

„Křičíme jak na lesy, a vy nic,“ přidala se Viky.

Ptáček se otočil k Anežce. Povytáhl obočí, jako by se jí ptal, jestli ty dvě cácory spadly z Marsu, nebo z Měsíce.

Anežka založila ruce na prsou, nakrčila nos a našpulila ústa. Pak opětovala Ptáčkův pohled a oběma bylo jasné, co si ten druhý myslí – puberta!

Tajemné saně

„Navrhuju, abysme vyrazili dál,“ pronesl Ptáček a dal tak najevo, že s Viky a Klárkou nehodlá diskutovat.

„Anežka má pocit, že stopa saní je nějak důležitá, tak se mrkneme, odkud sem sjely,“ dodal, i když viděl, že ho ty dvě zřejmě vůbec neposlouchají.

To místo objevili poměrně brzy. Holá křoviska tvořila bariéru, zpod které se naložené sáňky prodraly i s jejich majitelem. Větvičky byly polámané a ten, kdo je táhl, měl jistě co dělat, aby tudy prošel.

„Jestli na těch saních někdo seděl, pak mu nezávidím. A jestli to byly malý děti, pak už vůbec ne. Vždyť by je ty šlahouny musely pěkně zrychtovat,“ zamyslela se Anežka, zatímco Klárka s Viky stály na mostě a zíraly dolů na řeku. Až po chvíli si Anežka uvědomila, že plivou a do něčeho se strefují.

„Nech je bejt,“ řekl tiše Ptáček, když si všiml, kam se jeho malá kamarádka dívá. „Máš pravdu, taky je mi divný, proč by nějakej táta riskoval, že dětem ublíží, když to moh krásně celý objet. Zdrželo by ho to jenom o minutu nebo dvě, určitě ne víc. Spíš to vypadá, že pospíchal.“

„Třeba viděl Stejkyho, jak se vrhá na Edwina,“ špitla Anežka a rozhlédla se, snad si chtěla představit, jak to tu vypadalo včera navečer.

„Jo, taky možnost. Jenomže byla mlha. A tady musela bejt pěkně hustá. Takže je jasný, že ten dotyčnej jenom slyšel hlasy. A tím křovím se prodral, protože neviděl na krok. Nemoh vědět, že o pár metrů dál by měl volnej průchod.“

Ptáček šel první a v závěsu za ním Anežka. Sníh jim pod nohama podkluzoval a stráň byla čím dál strmější. Místy vykukovaly z bílé peřiny tmavé kameny. Museli kličkovat mezi kmeny smrků a výš i borovic. Ptáček podal Anežce ruku, ocitli se v místě, kde bylo nutné přidržovat se skalních výčnělků a popadaných větví.

„To mi rozum nebere,“ prohlásila Anežka, „podívej, tady padal do hloubky a je jasný, že se mu saně převrátily. Musel je támhle vytahovat. Vždyť se moh zabít.“

Ptáček v tu chvíli uklouzl. Ruka, kterou se přidržoval, sjela po kluzkém povrchu kamenného výčnělku a on se nezadržitelně řítil ze stráně. S sebou strhl i Anežku. Sklouzli o dva metry níž a měli štěstí, že o fous minuli ostré třísky vykukující z kmene přelomené borovice. Kdyby se dostali trochu víc doleva, napíchli by se na ně.

Anežka vyplivla sníh, rukama si ho stírala z tváře a Ptáček se bezradně podíval vzhůru.

„Tak tohle nedávám. Musíme to nějak obejít.“

„Hele, mám ti pocit, že ten člověk byl sebevrah. Vrhnout se z takový vejšky, a navíc v mlze! Bůhví, co měl na těch saních. Jestli na nich někdo dřepěl, pak ho při tom sešupu zabil nebo minimálně omlátil o skálu a tyhle vykukující pařezy.“

„Jo, je to fakt divný,“ souhlasil Ptáček a třel si dlaně o sebe.

Když slezli zpátky, už tam stály dvě cácory a hihňaly se.

„Vy teda vypadáte,“ smála se Viky a Anežka měla co dělat, aby se na ségru nevrhla. Káča jedna, prolétlo Anežce hlavou, ale to už ji vzal Ptáček za ruku, aniž by se na Viky podíval.

„Tudy to půjde líp!“ prohlásil. Na nic nečekal a vyrazil, za sebou táhl dvanáctiletou holku.

„Nahoře na ty stopy zas narazíme, tam už bude snazší je sledovat,“ řekl, aniž by tušil, jak moc se mýlí.

Záhada

Vyškrábali se spolu nahoru ke skalní plošině. Kupodivu je Viky s Klárkou následovaly. Tentokrát už bez řečí, sotva popadaly dech.

„Támhle už je Dračák,“ Ptáček ukazoval nataženou paží. „Teď opatrně. Tipuju, že po pár metrech se stopa zas ukáže. Ten člověk si musel sakra zajet, asi v mlze zabloudil.“

Sníh byl mezi stromy neposkvrněný, jen tu a tam zahlédli stopy zvěře, ale jinak nic. Anežka si klekla na skálu a dívala se dolů.

„Támhle je to místo, kde jsme uklouzli.“

V hloubce opravdu uviděli zválený sníh.

Pod nimi byl skalní převis, který se propadal do čtyřmetrové hloubky a zakusoval se do ledové krusty, zezdola neviditelný kvůli kopici sněhu napadaného na obří kameny a spadlý kmen stromu. Shora jasně viděli vyjeté koleje saní, které jako by vyrostly ze země, zjevily se odnikud.

„Co teď?“ ptala se Anežka. „Nejsme o nic chytřejší.“

„Ale jsme,“ řekl Ptáček. „Jedno víme na tuty.“

Všechny tři dívky se k němu otočily.

„Tak to jsem napjatá jak kšandy,“ zahlásila Klárka a ušklíbla se, což nechalo Ptáčka naprosto chladným. Usmál se od ucha k uchu.

„Ten, kdo je táhnul, na ně neposadil žádnou drobotinu. Naložil něco sakra těžkýho a přivázal to, jinak by to vyklopil. Máme tedy dvě podezřelý stopy, dva možný scénáře včerejšího večera. První stopu tu nechali čtyři kluci, co Edwina zřejmě honili, nejspíš šlo o Stejkyho. Dal už zas dohromady svoji bandu. Druhá podezřelá stopa jsou saně nějakýho dospěláka. Jenže ty se vzaly bůhví odkud. Už tohle stojí za pátrání a nezahazoval bych možnost, že Edwina moh pronásledovat a unést chlap se sáňkama. Jenže kdo to je?“

„Co když…“ pípla Anežka a hned zmlkla. Bylo jí jasné, jaká by byla reakce na její verzi, v níž hrají hlavní úlohu tromby. Ne, Anežka nevěří na žádné únosy, ona má v tomhle jasno. Za všechno můžou vzdušné brány do jiných dimenzí. Vůbec by se nedivila, kdyby se tu objevil sám Mistr Tark, mág a zároveň bojovník.

V temné uličce

Ptáček běží první, za ním Viky s Anežkou a nakonec funí Klárka.

Ptáček rozhodl, že vyrazí od můstku nad řekou po stopách, které tu zanechal Edwin a jeho pronásledovatelé, čtyři kluci a dospělák se sáňkami.

„Takže zpátky k železničnímu náspu! Třeba objevíme stopy i tam dole nad městem.“

Ptáček Anežce připomíná ohaře, ani jedna z holek mu nestačí. Sníh se oranžově leskne, je zalitý zacházejícím sluncem. Mráz štípe do tváří a od pusy stoupá pára.

Za dvacet minut by měli být na místě, pak se rozhodnou.

Les od západu olizují poslední paprsky, leskne se a připomíná obří jantar. Zasněžené pastviny a pole zas připomínají polevu na buchtičkách se šodó.

Ptáček už zastavil a znovu zkoumá místo, kde naposledy s Viky a Klárkou zahlédli Edwina. Pak mávne na blížící se holky, ať si přichvátnou.

Anežka s Viky dobíhají, sotva popadají dech. Klárka zůstala pozadu.

„Pojďte se podívat,“ ukazuje Ptáček. „Tady dál na pláni není jediná stopa, napadlo mě, že museli všichni zmizet po tom uježděným chodníku. Ale když popojdem o pár metrů, tak…“

„Tak co?“ vydechne Viky.

„Mrkni.“

Ptáček poodstoupí a Anežka už vidí, co měl na mysli. Na kraji, v závěji, se jasně rýsuje vyjetá kolej od sáněk.

„Všichni museli zamířit dolů k zastávce. Počkáme na Klárku a jdeme tam. Dole už to bude těžší. Mohli se vydat vpravo přes koleje a dál k barákům, nebo doleva k bytovkám a…“

„Anebo tou pěšinou k zahrádkám, co jsou pod kolejema,“ dodala za něho Anežka.

„Přesně tak.“

Klárka konečně dofuněla, potřebovala chvilku na vydýchání. Už neběželi, šli pomalým krokem, aby jim nic neuniklo. Sníh byl však natolik ušlapaný a uhlazený dětmi, které tu bobují, že nemohli rozeznat nic, co by se jen trochu blížilo otisku lidské podrážky.

U zastávky se rozdělili. Viky s Klárkou budou prohledávat ulici vedoucí k bytovkám, Ptáček zas mrkne na koleje a dál na cestu k rodinným domkům a úzká ulička čeká na Anežku. Musí si pospíšit. Slunce už zmizelo za kopcem a za chvíli se setmí. Ptáček si nedělal iluze, zřejmě nezjistí, kudy běželi Stejkozovci, ale mohou narazit na stopu saní, a to byl i hlavní důvod, proč se do dalšího pátrání pustili. Hledají jehlu v kupce sena.

Viky s Klárkou zpočátku poctivě zíraly k zemi, ale po pár metrech už si začaly povídat. Pak, když měly pocit, že je to pachtění k ničemu, se opřely o zídku a probíraly všemožné drby o Edwinovi, co která z nich zaslechla. Unesli ho ilumináti, dostal se do spárů náboženské sekty, v jeho zmizení mají prsty svobodní zednáři, neonacisti, co nesnášejí Židy, a Edwin přece vypadá jako Žid, má černé vlasy, je hubený jak tyč...

Ptáček byl pečlivější, nenašel by se metr čtvereční, který na svém úseku nepropátral, často se shýbal, pak zas napřimoval, popocházel. Když zaslechl, že se blíží vlak, uskočil z kolejí.

Anežka vešla do úzké uličky, která se již ztrácela v namodralém stínu a po pár metrech se propadla do tmy, a pátrala kolem vyšlapané stezky. Náhle v ní hrklo. Zůstala stát a jenom nevěřícně zírala.

„Proboha,“ vydechla.

Klekla na zem a podívala se pozorněji. Potom už zabořila ruce do sněhu a hrabala jako pes.

Když dorazili Ptáček, Viky a Klárka, utápěla se už ulička v černé tmě. Tady žádná pouliční světla nebyla. Nesvítila ani žádná z chatiček. Nebylo divu, sezona je pryč.

Ptáček vytáhl mobilní telefon, aby s ním posvítil. V poslední chvíli zvedl hlavu a vykřikl: „Bacha!“ Holky stihly jen díky jeho varování uskočit k plotu.

Auto, které proti nim vyrazilo, sjelo do příkopu a jeho kola hrabala a podkluzovala, takže trvalo pěknou chvilku, než se vrátilo zpátky na cestu. Sníh lítal kolem a Anežka se nemohla ubránit představě psa, který tlapkami vyhrabává kost.

„Co když to jsou únosci a mají Edwina v kufru?“ vykřikla.

Ptáček posvítil na zadní kapotu. Tmavé auto ještě jednou hráblo a už bylo ze strouhy venku. Zůstala tu po něm hluboká vymletá rýha. Ptáčka napadlo, že tu vůz není náhodou. Znát espézetku by se v budoucnu mohlo hodit. Třeba má Anežka pravdu. Co když v něm právě odjíždějí únosci?

„Nezapnul světla!“ vykřikla Viky, které předtím boční zrcátko auta sklouzlo po bundě. Všimla si, že je auto černé, i okna mělo černá, zřejmě kouřová.

„Magor,“ odplivl si Ptáček. „Málem nás sejmul.“

Svítilnou na mobilu obkroužil holky.

„Všiml si někdo espézetky?“ ptala se Viky.

„To ne, jenom vím, že espézetka nebyla česká, asi německá. A dole na kapotě měl nálepku býka.“ Ptáček ukázal do míst, kde ještě před chvílí auto uvízlo.

Anežka už ale opět klečela a hrabala.

„Posviť sem,“ řekla Ptáčkovi.

„Sáňky!“ vykřikla Viky a přidřepla si.

„Jo, stopa je jasná, ale mrkejte, co je hned vedle!“

A Anežka konečně vytáhla úplně zmrzlou čepici s modrou bambulí.

Chvíli bylo ticho. Všichni koukali na pokrývku hlavy, jako by šlo o bůhvíjak vzácný předmět. Věděli totiž, komu patří.

Edwinovi!

Přízrak

„Edwinova čepice,“ řekne Anežka a drží ji jako trofej ve vzduchu.

Ptáčkův mobil na ni vrhá bledé světlo, čímž vytváří tajemnou, až hororovou atmosféru.

„Jsme na správný stopě,“ vydechne do té doby vlažná Klárka.

„Jdem!“ zavelí Ptáček a rozeběhne se dál do uličky. Holky se trochu neochotně zvedají a následují ho. Za dvě minuty jsou na jejím konci. Za tu dobu nikoho neviděli a nic neslyšeli. Ulička je lemovaná ploty zahrad a končí vysokou tovární zdí.

„Kam mohli s Edwinem zmizet?“

Ptáček se otočí a máchne rukou.

„Vlezli někam do zahrad.“

Anežka se zatím vrací uličkou a nakukuje do temných zákoutí k chatičkám, kde není vůbec nic vidět.

Ptáček přelézá plot a mizí ve křoví. Viky se nerozmýšlí a skočí na protější zídku, přeskakuje nízké plaňky a skáče do tmy. Za ní se hrabe Klárka.

Anežka zůstává sama uprostřed úzké cesty, v ruce drží modrou pletenou čepici, jako by se jednalo o kompas, který jí ukáže správný směr. Nakonec se vydá k další ze zahrad. Přikrčí se a tlačí své hubené tělo do škvíry mezi dvěma tújemi. Než se skulí do sněhu, je poškrábaná od větví. Šlehance pálí jako čert. Utře si nos a snaží se nevnímat mráz, který zalézá pod nehty.

Černá silueta zahradní chatky ční proti potemnělé obloze. Anežka si dodá odvahu a popojde blíž. Užuž by brala za kliku nízké budovy, když cosi zahlédne koutkem oka. Jakýsi pohyb u kůlny, přilehlé ke zdi chatky.

Otočí hlavu a úsměv, co jí ještě před chvílí zdobil tvář, zamrzá na rtech. Nedokáže zařadit zvláštní tvar, temnější než samotná tma. Vedle kůlny, pod větvemi starého ořešáku, stojí obří stín. Anežka má pocit, že ji probodávají oči, zvláštní děsivé oči, až se zachvěje. Cosi hmatatelného a hrozivého se oddělí od stěny a míří k ní. Pohlédne přízraku do tváře a ani na chvíli ji nenapadne, že je divné, aby měl přelud nějaký obličej, nebo dokonce ústa a nos. V tu chvíli si vzpomene na svůj dnešní sen. V něm tenhle temný přízrak viděla. Hnal Edwina právě sem k zahrádkám. A v tom snu byly i sáňky! Jak na to mohla zapomenout?

Není schopná rozumně uvažovat. V místě, kde tuší tvář přízraku, svítí dva rozžhavené uhlíky.

A náhle proti ní z obřího Stínu vystřelí dlouhý pařát a přízrak se nachýlí v nečekaně prudkém pohybu k jejímu krku. Jako v tom snu! Anežka strachem ztuhne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žeberův odkaz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.