Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joanna Schaffhausen

Bez smilování

Z anglického originálu No Mercy, vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press v New Yorku v roce 2019, přeložila Magdalena Beránková.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7253. publikaci.

Redakce Richard Straberger
Korektura Jana Žofková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s r. o.

No Mercy © 2019 by Joanna Schaffhausen
Published by arrangement with St. Martin’s Press
Translation © Magdalena Beránková, 2019
Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-271-2990-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-2989-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2277-6 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti. Jakákoli případná podobnost se skutečnými žijícími či zemřelými osobami a se skutečnými událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Pro všechny Wendy světa

Poděkování

Píše-li člověk o sexuálním násilí, jeho slova někdy najdou mezi přeživšími oběťmi odezvu a ony se přihlásí a řeknou: „Já taky…“ Ze srdce děkuju vám všem báječným ženám, které jste se se mnou o své příběhy statečně podělily. Vidím vás a jste překrásné.

Na obálce této knihy je jen jedno jméno, ale za celým dílem stojí celá armáda lidí. Mnoho díků patří mé vnímavé a nepostradatelné editorce Daniele Rappové za nedocenitelnou zpětnou vazbu a rady. Za moudré rady a podporu jsem vděčná také své agentce Jill Marsalové.

A nikam bych se nedostala bez týmu Bump, čety drsňáků, kteří mi pomáhají přenášet slova na papír. Děláte práci zábavnou a dostáváte ze mě to nejlepší. Děkuji Katie Bradleyové, Stacie Brooksové, Ethanu Cusickovi, Rayshell Reddick Danielsové, Jasonu Grenierovi, Suzzane Hollidayové, Shannon Howlové, Robbiemu McGrawovi, Michelle Kieferové, Rebecce Gullotti LeBlancové, Melanii Rosové, Jill Svihovcové, Dawn Volkartové, Amandě Wildové a Paule Woolmanové.

Píšu ve volných chvílích bláznivého života a každá vzácná hodina se počítá. Mám štěstí, že blízko mých prarodičů žijí dva páry, které mi v práci také pomáhají: jsou to Brian a Stephanie Schaffhausenovi a Larry a Cherry Rooneyovi. Všechny vás miluju.

Základnou pro psaní je můj domov, kde žiju s manželem a knižním spolunadšencem Garrettem, který má duši vypravěče a mysl inženýra, a s naší milovanou dcerou Eleanor, jež se dokázala smířit s tím, že na chodbách základní školy, kterou navštěvuje, ji nežádají o autogram její matky, která je spisovatelka.

1

Zabijete chlapa, jednou, a najednou jsou všichni přesvědčení, že potřebujete terapii, pomyslela si Ellery Hathawayová, jak tak stála v řezavém větru vanoucím od nástupiště bostonského metra. A nezáleží na tom, že jsou všichni rádi, že je mrtvý. Znovu zvažovala, jestli má uposlechnout nařízení terapeutky a ukázat se na skupinovém sezení obětí násilného zločinu. „Chcete svou práci získat zpět, že ano?“ Psychiatrička Sunny Soonová, kterou Ellery přidělil soud, při pokládání této otázky zachovala milý tón, ale hrozba byla mezi řádky jasně čitelná. Ellery nacpala ruce do kapes a zvedla límec kabátu, aby se chránila před zimou a zvědavými pohledy cestujících, kteří ji míjeli, když mířila k dlouhým eskalátorům na konci nástupiště. Její obličej se během léta několik týdnů objevoval v televizi, zatímco veřejnost se snažila rozhodnout, jestli je víc oběť, nebo vražedkyně. Muž, kterého zastřelila, by byl zničený zjištěním, že o něm téměř nebyla řeč – diváci chtěli jen víc o Francisu Cobenovi a Ellery, dívce, která unikla.

Během svěžích podzimních dní nabízela stanice metra u všeobecné nemocnice v Massachusetts jeden z nejkrásnějších výhledů v Bostonu, s mrakodrapy na jedné straně a budovami MIT na druhé. Břehy byly lemovány stromy a loděmi – přístaviště se vlnilo tam a zpět podél ohybů řeky. Ale dnes bylo všechno vybledle šedé, od špinavého tajícího sněhu až po nahé větve stromů napřahující se k ponurému nebi.

Ellery si s určitou ironií uvědomila, že tyhle takzvané oběti se setkávají v nemocnici, jako by byly nějakým způsobem nakažené. Jako by násilí bylo virus. Potom si vzpomněla, jak se sem dostala ona sama, a uvažovala, jestli na tom nemůže být něco pravdy.

„Měla byste přijít na skupinové setkání, protože tam bude někdo, s kým bych vás ráda seznámila,“ navrhla jí doktorka Sunny. „Myslím, že máte hodně společného.“

Ellery se musela snažit, aby nezvedla oči v sloup. „Bez urážky,“ odpověděla terapeutce, „ale opravdu si nemyslím, že je to možné.“

„Může být prospěšné, když si promluvíte s lidmi, kteří prošli podobnou cestou jako vy,“ oponovala doktorka, ale Ellery věděla, že ne všechny zločiny jsou si rovny. Na jedné straně tu bylo přepadení na ulici, na druhé přežití únosu jedním z nejznámějších sériových vrahů světa. Ellery se zamyslela, jestli někdo z těch ostatních lidí má svůj příběh připravený jako pro televizní reality show.

Opatrně prošla kolem kalné kaluže a s davem přešla silnici směrem k nemocnici. Oficiálně do zimy zbývalo ještě několik týdnů, ale vtrhla na scénu předčasně a přihnala se do města spolu se skučícími větry a třiceti čísly vlhkého, těžkého sněhu. Ellery ledovou krajinu vítala, protože jí zmrzlý svět naprosto vyhovoval. Zmrzlé bylo křupnutí sněhu pod nohama i záblesk rampouchů na ledem obalených větvích. Bylo to čisté a nezkažené a krásné. Problém, pomyslela si, když se namáhavě vlekla rozbředlými ulicemi Bostonu, je tání. Zatlačila na prosklené dveře a vlna teplého vzduchu ji udeřila jako stěna, když vkročila do nemocniční budovy. Rozvázala si šálu a vydala se chodbou najít smluvenou terapeutickou místnost. Policejní vedení, které drželo její práci jako rukojmí, ji sice mohlo přinutit na tahle hloupá sezení chodit, ale nemohlo ji přinutit při nich spolupracovat. Mluvení je zbytečné, sdělila doktorce Sunny na první schůzka. Fakta to nezmění. Ellery by mohla blábolit, dokud by v obličeji nezmodrala, ale ty dívky, které Coben zabil, by to už k životu nepřivedlo. Nic z toho, co by dnes mohla říct, by ji tehdy na její čtrnácté narozeniny nepřimělo nejít do ulic nočního Chicaga. A nic už nezmění to, co se stalo minulé léto ve Woodbury.

Místo setkání našla bez potíží. Bylo ve sklepě jedné ze starších budov a poškrábaná linoleová podlaha a osamělé okno na kliku jí připomněly její třídu na základní škole. K tomu dojmu ještě přispíval kruh židlí a bílá tabule, i když se zdálo, že na stole v zadní části místnosti je ohřívač s kávou. Doktorka Soonová vzhlédla od svých poznámek s potěšeným výrazem ve tváři. „Ellery, vítejte. Jsem ráda, že jste přišla.“

Ostatní se také otočili, aby si ji prohlédli. Ellery po nich na oplátku také přejela pohledem, zvědavá, kdo je ten, koho jí chtěla doktorka představit. Byl tam vysoký, štíhlý Afroameričan, který měl na sobě nevýrazný svetr a brýle ve stylu islámského bojovníka za lidská práva Malcolma X; postarší, tělnatý běloch se střapatými, šedivějícími vlasy a obnošenými pracovními botami; pár žen, jedna hispánka přibližně v Elleryině věku, která se pyšnila oholenou hlavou a – Ellery zamžourala – tetováním na krku? Druhá žena vypadala jako obyčejná bostonská žena v domácnosti z předměstí: bílá, oplácaná, ale ne tlustá, s jemnýma rukama, povadlou trvalou a mikinou, která neladila se značkovou kabelkou u jejích nohou. Nikoho z nich Ellery neznala, ale viděla, že oni si ji prohlížejí s výrazem poznání a očekávání, jako by byl její příchod součástí scénáře. Cítila, jak jí rudne obličej, a uvažovala nad tím, jestli jim terapeutka pověděla její příběh. Probíhaly jí vlny podrážděnosti, protože teď byla v nevýhodě, když ona sama o nich nevěděla nic. Potom jí došlo, že by museli žít posledních pár měsíců v jeskyni, aby nevěděli, kdo je – a to byl důvod, proč byla hloupost sem vůbec chodit. Zkuste přežít znásilnění a potom sledovat, jak o tom Hollywood točí film, doporučila jim v duchu. Kde je skupina pro tohle?

Přešla místnost s hlavou skloněnou a rychle vyrazila ke stolu s kávou. Ve skutečnosti kávu ráda neměla, ale alespoň jí to nějak zaměstná ruce. Prsty měla samými rozpaky nemotorné a dělalo jí potíže vytáhnout papírový kelímek ze štosu.

„Ukažte, pomůžu vám.“ Ellery se ohlédla a uviděla černocha s vlastním kelímkem kouřící kávy, který odložil, aby jí pomohl. Měl kávu nalitou, ještě než stihla vznést nějakou námitku.

„Díky,“ řekla a dávala si pozor, aby se ho nedotkla, když jí kelímek předával.

„Rád jsem pomohl. Mimochodem, jmenuju se Miles.“

„Ellery,“ odpověděla s lehkým pokývnutím. Přemýšlela, jestli se ho má zeptat, co ho do skupiny přivedlo, nebo jestli je to tabu, podobně jako ptát se podvodníka ve vězení: Za co jsi tady? Neřekla nic a místo toho si začala do kávy lít smetanu, naplnila kelímek až po okraj a přidala čtyři sáčky cukru.

Miles tiše hvízdl. „Vidím, že nemáte moc ráda kávu,“ poznamenal s úsměvem. „Mohla byste to dát ven do sněhu a proměnilo by se to rovnou ve zmrzlinu.“

„Potom bych to možná snědla,“ přiznala Ellery. Usrkla a zašklebila se.

Miles se uchechtl a napil se vlastní kávy. „Nestačí to do sebe jenom nutit,“ poradil jí. „Tady to je váš základní šálek štěstí.“

„Mně to chutná jako hlína.“

„Hmm.“ Zamyšleně se poškrábal na bradě a ona ho přelétla pohledem, jestli na jeho tváři a rukou nenajde jizvy. Žádných viditelných si nevšimla, což v ní vzbudilo zvědavost. „Předpokládám, že kávová zrnka pocházejí z hlíny. Jako z ní pocházíme všichni – a jednoho dne se do ní vrátíme zase zpátky.“ Pozvedl šálek v jízlivém přípitku: „Na koloběh života.“

Solidárně pozvedla kelímek a užívala si morbidní obrat v konverzaci. Zatím to bylo jednodušší, než čekala, a doufala, že Miles je ten, s kým se měla setkat, aby už nemusela s nikým jiným přímo mluvit. „Chodíte, ehm, chodíte sem dlouho?“ zeptala se a čekala, jestli nenabídne nějaké vodítko ke schůzce dohodnuté doktorkou Sunny. Nakonec, to on přišel za ní.

„Asi rok,“ přiznal střízlivě. „To je vlastně to, o čem chci dneska mluvit.“

Miles už nedostal šanci říct nic dalšího, protože dveře na druhé straně místnosti se otevřely a objevili se dva lidé: stará žena na kolečkovém křesle a stejně starý muž, který křeslo tlačil. On měl na hlavě kšiltovku podobnou těm, jaké nosili poslíčci s novinami, a ona barevnou hučku, která vypadala jako doma šitá. „To je Myra,“ vysvětlil tiše Miles, když starý muž pomohl ženě sundat kabát. „Chodí sem nejdéle z nás.“

I z dálky Ellery viděla, že tato žena nevyvázla ze svého utrpení bez následků. Její obličejové rysy netvořily přirozeně vypadající celek a barva kůže na pravé straně se neshodovala s barvou na levé. Popáleniny, uvědomila si šokovaně Ellery. Někdo ji popálil.

„Myslím, že už jsme tu všichni, takže začneme,“ pronesla doktorka Sunny a Ellery si vybrala židli vedle Milese. „Dnes mezi sebou máme novou tvář, jak jste si určitě všimli. Ellery, chtěla byste skupině něco říct?“

Ellery potřásla hlavou a na své židli se ještě víc shrbila.

„To je v pořádku,“ odvětila žena zlehka. „Můžete jen poslouchat, ale nestyďte se připojit ke konverzaci, pokud budete mít chuť. Všichni ostatní, prosím, pojďte se představit Ellery.“

Je to jako kroužek ve školce, pomyslela si Ellery, když všichni uposlechli doktorčinu žádost. Miles šel jako první. Muž se střapatými vlasy byl Alex. Žena s oholenou hlavou byla Wendy a žena v domácnosti se jmenovala Tabitha. Myra řekla své jméno s úsměvem a Ellery si všimla, že starý muž, který Myru na sezení dotlačil – předpokládala, že manžel –, odešel. „Takže možná si vzpomínáte, že Miles nás požádal, abychom tento týden mluvili o výročích,“ začala doktorka. „Milesi, chtěl byste začít?“

Miles se zhluboka nadechl a na židli se lehce naklonil dopředu. „Jo, dobře. Blíží se mi první výročí. Bouračka se stala osmnáctého prosince. Myslím, že do určité míry jsem se na to snažil připravovat celý rok. Jak se budu cítit? Jak to zvládnu, až se kalendář otočí na prosincovou stránku? Mám ten den učit ve škole? Co je lepší? Zůstat doma a vzít si den pro sebe, nebo jít a nechat se rozptýlit dětmi? Možná že když si udělám dost dobrý plán, zvládnu ten den překonat, aniž bych se cítil zničený.“

Tabitha, žena v domácnosti, zafrkala. „Hodně štěstí,“ štěkla sarkasticky a dala si nohu přes nohu.

„Cítit se zničený,“ řekla doktorka Sunny. „Co to pro vás znamená? Co si myslíte, že by se stalo?“

Miles chvíli mlčel a potom pomalu potřásl hlavou. „Jako předtím. Jako hned potom, co Letitia umřela. Ležel jsem ve tmě v posteli, předstíral jsem, že jsem taky mrtvý. Možná jsem si přál být. Kdybych to předstíral dost dobře, Bůh by si mě možná vzal spolu s ní.“

Ellery se upřeně zadívala na podlahu a ani se nehnula. Pamatovala si ten pocit, když ležela na podlaze šatníku ve vlastní krvi a modlila se k Bohu, aby ji zabil, jen aby to nemohl udělat Coben. Najednou si přála, aby Miles přestal mluvit, ale on pokračoval.

„Podle toho, že tady sedím, můžete všichni poznat, že to nevyšlo,“ poznamenal ironicky. „Děti ve škole mě potřebovaly, tak jsem jednoho dne vstal a pak i každý další den. Teď se ukázalo, že už je to skoro rok, a já pořád ještě nemůžu úplně uvěřit, že se to opravdu stalo. Tenhle velký kus šutru oběhl slunce spolu se mnou, ale bez Letitie. Chce se mi být Superman – tlačit ho zpátky a zpátky, dokud se nedostanu tam, kde jsme zahnuli na Harvardskou ulici a Ed Kleinfeldt se vyřítil z křižovatky, nalitej jako doga.“

„Ten parchant,“ zamumlala Tabitha. „Ožralové vždycky vyváznou bez škrábnutí.“

„Vzali ho do nemocnice,“ pronesl Miles nepřítomně. „Pravděpodobně na odvykačku.“

„Brzo už ho propustí, ne?“ chtěl vědět muž jménem Alex.

„Příští jaro, pokud dodrží podmínku. To mi řekli právníci. Dostal pět let a venku bude po necelém roce a půl. Ale nebojte se: opravdu ho moc mrzí, že ji zabil.“

„Parchant,“ zopakovala Tabitha. „Jak dlouho bude trvat, než se zase zpije a sedne za volant?“

„Myslím, že jsme se odchýlili od tématu,“ přerušila je terapeutka. „Miles chtěl mluvit o tom, jak zvládnout výročí smrti své ženy – je to tak?“

Miles přikývl a opřel se na židli. „Má se to tak: byl jsem připravený, že mě to datum v kalendáři vyděsí. Ten zbytek jsem ale nečekal.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se doktorka.

„Je to pořád stejné,“ odpověděl a neurčitě se rozmáchl po okolí. „Vánoční ozdoby na lampách. Mrazivá vůně ve vzduchu. Tu noc byla taková zima. Ale jasno, víte? Byly vidět hvězdy. Letitia zapnula vánoční hudbu v rádiu, jako to dělávala vždycky už od poloviny listopadu. Zrovna hrály ,Rolničky‘, když se ta světla zničehonic objevila. Teď… teď když se pokouším přejít v noci přes ulici, vidím světla a trhnu sebou. Slyším vánoční písně a chce se mi brečet. Ed Kleinfeldt mi nevzal jenom Tetii, vzal mi sníh a hudbu a borovice a každou malou připomínku, protože je to všechno propojené.“

Ellery se přiměla polknout doušek kávy, aby uvolnila knedlík v krku. Pro ni bylo zase nepříjemné léto, obzvlášť když bylo tak horko, že asfalt zůstal teplý i v noci. Nesnášela zápach vlastního potu a pohled na jakoukoli dívku jedoucí na kole jí vždycky zamrazil do hloubi duše.

„Vím, co myslíš,“ navázal Alex. „Nate a já jsme v tom obchodě ani neměli být, když ho přepadli. Šli jsme jenom kolem a on řekl: ‚Pojď na chvíli dovnitř. Chci snickersku.‘ Měli jsme tam být jen nějaký dvě minuty. Jen o dvě minuty později ležel na zemi, střelený do břicha. Už je to tři roky a já pořád nemůžu vystát pohled na tyčinky Snickers.“

„Co jste dělal na první výročí?“ zeptala se ho doktorka Sunny. „Co vám pomohlo tím dnem projít?“

Alex se zazubil a Ellery si povšimla, že mu chybí pár zubů. „Jim Beam a sportovní kanál.“ Pak zaváhal a úsměv mu sklouzl z tváře. „Nate sportovní kanál nesnášel.“

„Pojďme mluvit o jiných technikách, které lidé používají, když se chtějí vypořádat s výročími tragických událostí,“ navrhla jemně Sunny.

Ellery následující konverzaci nevnímala, protože si uvědomila, že na ni zírá Wendy, mladá žena s oholenou hlavou. Když její pohled opětovala, Wendy zklamaně odvrátila zrak, jako by ji přistihli s příliš velkým nákupem u expresní pokladny v supermarketu. Ellery znovu zauvažovala, koho to tady měla potkat a jestli by tou osobou nemohla být Wendy. Všichni ostatní během sezení mluvili, ale Wendy po tom, co se představila, už neřekla ani slovo. Seděla s jednou nohou obranářsky nataženou před sebe. Z tohoto úhlu dokázala Ellery přečíst tetování na jejím krku. BEZ SMILOVÁNÍ.

Osobně s tím názorem souhlasila. Zastřel zrůdu, když máš možnost, protože druhou šanci už bys nemusela dostat. Právě tahle filozofie ji dostala do problémů, ale věřila, že se nakonec přeženou. Její zločiny byly drobné v porovnání s činy muže, kterého zabila.

Jakmile sezení skončilo, Ellery vrhla podezíravý pohled na členy skupiny kolem sebe, na muže a ženy s vlastními malými zločiny. Opatrně se připlížila blíž k místu, kde terapeutka poklízela nějaké papíry do kufříku. „Tak kdo to je?“ zeptala se. „Kdo je ten, se kterým jsem se měla seznámit?“

K jejímu překvapení doktorka mávla rukou směrem ke staré ženě na kolečkovém křesle. „Ellery, seznamte se s Myrou. Myro, tohle je Ellery. Vy dvě máte něco společného.“

Nedokážu si představit, co by to mělo být, pomyslela si Ellery, když ženu zkoumala zblízka.

Myra napřáhla věkem zkroucenou ruku, která byla z jedné strany pokrytá lysou, lesklou kůží – příliš napjatou na to, aby se shodovala se zbytkem jejího pomalu stárnoucího těla –, a tehdy si Ellery uvědomila, že žena byla popálená nejen v obličeji. „Ráda vás poznávám,“ pronesla Myra chraptivým hlasem. Pokusila se o úsměv, ale spálená polovina obličeje ji odmítla poslechnout, takže výsledek se podobal spíš grimase.

Ellery si se ženou zběžně potřásla rukou a potom opět ustoupila a vrazila ruce do kapes kabátu, aby nemusela ukazovat své vlastní jizvy. „Co tedy máme společného?“

Ellery se obrátila na doktorku, ale byla to Myra, kdo odpověděl. „Četla jsem o tobě v novinách,“ sdělila jí a vzhlédla. „Četla jsem, co se stalo s Francisem Cobenem.“

„Jo?“ Ellery rychle mrkla na dveře. Uvažovala, jestli je ještě moc brzy na to, aby se rozloučila a utekla zpátky do samoty svého bytu.

„Ty jsi ta, co přežila,“ pokračovala Myra. „Jako já.“

Ellery rychle otočila hlavou jejím směrem a pohlédla na ženu novýma očima. „Co jste to říkala?“

„Myru zaplavilo hodně nechtěné pozornosti médií kvůli tomu, co se jí stalo,“ vysvětlila doktorka Sunny, zatímco si brala kufřík a chystala se k odchodu. „Já vím, že na tenhle dohled veřejnosti nejste zvyklá, ale ona s tím žila léta. Možná pro vás bude mít nějakou radu.“

Myra si povzdechla a odkašlala, jako by popírala svou údajnou moudrost, a Ellery měla poprvé pocit, že cítí něco jako neochotný respekt. „Ty jsi asi moc mladá, aby sis to mohla pamatovat,“ začala Myra. „Sakra, jak tak koukám – možná jsi ještě ani nebyla na světě. Bylo to v polovině osmdesátých let a Boston byl v plamenech. Zdálo se, že snad každý den noviny přinášely novou zprávu o dalším domě, který během noci shořel na popel. Bylo to bez vzorce, bez důvodu – skladiště, pár kostelů, opuštěné nebo prázdné budovy. Probíhalo velké vyšetřování, ale nedařilo se jim toho chlapa najít. Potom jsem se jednou v noci po zavíračce vrátila do našeho obchodu s nábytkem. Manžel byl nemocný, polovinu času měl hlavu v míse, ale blížily se daně a potřebovali jsme nějaké papíry. Vzala jsem Bobbyho, našeho syna, a šli jsme pro ně. Já – já ho spustila z očí jen na minutku. Víte, jak děti rády všude vlezou, obzvlášť kluci. Otočila jsem se, abych vzala ty papíry ze skříně, a jako další už jsem jen viděla, jak obchod hoří a Bobby je pryč.“

Roztřeseně se nadechla a položila si ruku na hruď. „Snažila jsem se ho najít. Volala jsem jeho jméno znovu a znovu, ale bylo tam tolik kouře a udělalo se tam tak horko, hrozně rychle. Nemohla jsem najít cestu ven. Přežila jsem jen díky tomu, že kolemjdoucí hasič uviděl kouř a proskočil nejbližším výkladem dovnitř. Snažil se dostat i k Bobbymu, ale nebylo to k ničemu.“

Ellery se pokusila si to představit: hustý kouř a spalující plameny. Jak vyděšená musela žena být, když nemohla najít syna. „To mě mrzí.“

„Děkuju, drahoušku. To mě taky.“ Na chvíli se obě ponořily do ticha. Ellery neměla tušení, jak se chovat při rozhovoru, v němž jde o smrt malého dítěte. Naštěstí se zdálo, že Myra v tom má cvik. „Kvůli Bobbyho smrti, mé dramatické záchraně a proto, že toho chlapa ještě ten večer chytili, se z toho stala obrovská aféra.“

„Dostali ho?“

„Stál tam a sledoval, jak obchod hoří. Podle všeho to dělávají,“ řekla a hlas se jí třásl. „Žháři. Chtějí si užít pohled na svou práci. Policie říkala, že ještě páchl benzinem, když ho zatkli. Reportéři nás lovili kvůli komentářům – kempovali před naším domem jako kočky, čekající až myš vyleze z díry. Vsadím se, že víš, o čem mluvím.“ Pohlédla na Ellery pro potvrzení a Ellery si poprvé všimla, jak jasně modré má oči, jako by patřily mnohem mladší ženě, plné světla. Bylo to, dumala později Ellery, jako by v ní ten oheň pořád byl.

„Ano, vím, jaké to je,“ odpověděla Ellery. „Tvrdí vám: ‚Příběh bude pokračovat s vámi nebo bez vás. Řekněte mám svoji verzi.‘“

„Přesně,“ ukázala na ni Myra prstem. „Já svůj příběh říct nechtěla. Je o mém mrtvém chlapečkovi. Kdo by o tom chtěl mluvit?“

Ellery potřásla hlavou. „Mrzí mě, že jste tím musela projít. Doufám, že nakonec vás nechali na pokoji.“

Myra se smutně usmála. „Ale jistě. Posunuli se k další velké aféře. Natočili o tom televizní film, v devadesátých letech, a každých pár let ho dávají v repríze. Ale většinou o tom lidi přestali mluvit hned poté, co odsoudili Luise Carnevaleho. Proto pořád chodím sem do skupiny.“ Na Elleryin tázavý pohled dopověděla: „To je teď jediné místo, kde o tom můžu mluvit. Jinak jsem jen stará, smutná ženská. Tady můžu mluvit o svém Bobbym a je to jako…, je to, jako by znovu obživl, i když jenom na chvilku.“

Elleryin bratr zemřel velice mladý a nyní žil už jen v jejích vzpomínkách, takže tomu dobře rozuměla. Mrtví s vámi mluví jen tehdy, když mluvíte vy za ně.

„Říká se, že všechny rány zhojí čas,“ pronesla Myra po chvíli. Potom se naklonila k Ellery a ztišila hlas. „Ale my obě víme, že to je lež, viď?“

Ellery si nebyla jistá, co na to říct. Narovnala se a odkašlala si. „Žije ještě – ten muž, který to udělal?“ Francis Coben seděl v cele smrti v Terre Haute v Indianě a psal jí dopisy, které nikdy neodeslal.

„Ó ano. Brzy ho nejspíš podmínečně propustí. Říkali mi, že tentokrát by to mohlo vyjít. Už je to tak dlouho, že si nikdo nepamatuje, jaké to bylo, když město hořelo.“

Její hlas se vytratil a Ellery poznala, že Myra tenhle pozměněný pohled na žháře nesdílí. „Nikdy nevíte,“ pokusila se Ellery o uklidňující tón. „Kdyby ho propustili, byly by u toho zase noviny – už jen to by ho mohlo udržet na uzdě.“

„Nepochybuju o tom, že by se objevila spousta článků,“ připustila Myra pochmurně. „Špatných. Jenže by s nimi začali teprve, až by založil první požár.“ Starý muž se vrátil, aby Myru odvezl domů, ale nevkročil do místnosti. Jen stál ve dveřích a mračil se. Ellery se znovu cítila, jako by ona a zbytek skupiny měly jakousi nakažlivou lepru. Nemohla se dočkat, až odtud vypadne. „Doufám, že přijdeš na další setkání,“ řekla Myra, jako by jí četla myšlenky, a Ellery odtrhla pohled ode dveří. Myra ji obdařila křivým úsměvem. „Je příjemné dostat do skupiny čerstvou krev.“

„Možná.“ Ellery bylo ženy líto, ale nechtěla být jako ona, chodit na tyhle podpůrné skupiny půl století po době, kdy se to stalo. Naprosto depresivní představa! Doktorka Sunny by možná měla zvážit, jestli je dobrý nápad nabízet Myřin příběh jako životní lekci pro jiné lidi. Nakonec se nezdálo, že by měl šťastný a úspěšný konec. Ale Ellery přece měla jednu otázku, pro případ, že by ženu už nikdy neviděla. „Co budete dělat, pokud se dostane ven? Carnevale?“ To byla Elleryina noční můra: dokud bude Coben dýchat, stále je tu možnost, že by se mohl nějak dostat na svobodu. Pokud by k tomu došlo, věděl by přesně, kde ji hledat, protože kvůli událostem minulého léta to věděli všichni.

Myra se zastavila s rukama na kolech svého vozíku. Brada se jí třásla. „Myslím, že se s tím budu muset naučit žít, tak jako všichni ostatní.“

Když Ellery opouštěla nemocnici, myslela na rozhovor s Myrou. Rozbředlý sníh po západu slunce znovu zmrznul a cesta byla tvrdá a kluzká. Jak kráčela ke stanici metra, všimla si napravo nějakého pohybu – víc než co jiného to vypadalo jako člověk – a ona se k postavě, připravená k boji, otočila. Rychle se zarazila, když poznala, že se k ní blíží dívka ze skupiny – Wendy. Oholenou hlavu měla zakrytou kapucí a ruce držela nahoře na znamení míru. „Prr,“ uklidňovala ji a sklouzla se tak, aby zastavila asi metr a půl před Ellery. „To jsem jenom já.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez smilování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.