Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Paprsek slunce

Vydání první

Copyright © 2012 by Cartland Promotions

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images,

Pi Crative Lab and PicLab9. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2324. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Shaft of Sunlight vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2012

Český překlad © 2020 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1268-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1269-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Barbara Cartland

Paprsek slunce

Poznámka autorky

Obchod s otroky mezi západním pobřežím Afriky a Amerikou vyvrcholil po založení cukrových plantáží a stal se nejvýhodnějším způsobem, jak vydělat peníze.

I když se na obchodu podíleli Holanďané, Francouzi a další národy, nejvýznamnějšími obchodníky se stali Angličané.

Lodě naložené alkoholem, bavlněnými výrobky, zbraněmi a cetkami vyplouvaly z domovských přístavů, jako byl Liverpool, a své zboží vyměňovaly za otroky v místě, kterému se začalo říkat Pobřeží otroků – v Guinejském zálivu.

Pak nastala cesta, které se začalo říkat „Prostřední“ – směrem ke koloniím nebo do států na americkém kontinentu. Otroci pluli namačkaní v podpalubí a často byli spoutáni řetězy, aby se nemohli bránit nebo skočit do vody.

Bývala to hrůzná cesta. Nebylo dost jídla a vody a úmrtnost často dosahovala ohromujících dvaceti procent. Pokud bylo nutné na volném moři odlehčit loď, nemocní se házeli přes palubu.

Po příjezdu byli otroci drženi v dřevěných ohradách, kde se čekalo na zákazníka. Do lodi se mezitím naložil nový náklad, většinou cukr, který se pěstoval na amerických plantážích, a zamířilo se zpět domů. Když všechno dobře dopadlo, vydělaly se ohromné peníze.

Přes řadu protestů kvakerů a Williama Wilberforce britský parlament zakázal obchod s otroky a jejich dovoz do Británie až roku 1806.

Obchod však pokračoval až do roku 1811, kdy byl prohlášen za zločin.

Kapitola 1.

1819

Majordoma v Alverstode House na náměstí Grosvenor Square zarazilo, když si všiml, že z faetónu vystupuje vikomt. Jeho překvapení nebylo způsobeno tím, jak jeho lordstvo vypadalo. Věděl, že vikomt usiluje o titul nejmódněji oblékaného muže ve společnosti. Zarážející však bylo, že se u nich jednadvacetiletý schovanec vévody z Alverstode objevil tak brzy.

Barrow věděl velmi dobře, že stejně jako zbytek dandyů vikomt vstává pozdě a pak tráví nejméně dvě hodiny přípravou na vstup do kritického světa. Když však k němu vikomt vystoupal po schodech, ručičky hodinek ukazovaly sotva devět.

„Dobré ráno, mylorde,“ pozdravil ho Barrow. „Přišel jste navštívit Jeho Milost?“

„Nejdu snad pozdě?“ zděsil se vikomt.

„Ne, mylorde. Jeho Milost se vrátila asi před deseti minutami z projížďky. Právě je ve snídaňovém salonku.“

Vikomt už na nic nečekal a zamířil přes majestátní mramorovou vstupní halu ke snídaňovému salonku, z něhož byl výhled na zahradu za domem.

Přesně jak čekal, vévoda z Alverstode seděl u stolu u okna, před sebou měl na stříbrném stojánku otevřené Timesy a dopřával si bohatou snídani a kávu.

Jakmile vikomt vešel dovnitř, vévoda vzhlédl se stejně překvapeným výrazem, jaký měl majordom.

„Dobré ráno, bratranče Valeriane,“ pozdravil ho vikomt.

„Nebesa, Luciene! Co tě sem přivádí v tak ranní hodinu? Účastnil ses snad souboje za kuropění?“

„Ne, to jistě ne,“ odsekl vikomt, než mu došlo, že si z něj jeho poručník utahuje.

Přešel přes místnost a posadil se k opačnému konci stolu. Rozhostilo se ticho a vévoda si uvědomil, aniž by mu to musel někdo říkat, že je jeho schovanec nervózní.

„Pokud tedy nedošlo k souboji,“ poznamenal, když si znovu pořádně ukousl z jehněčí kotlety, „co tě trápí?“

Znovu bylo ticho. Po chvíli však vikomt zvolal: „Zamiloval jsem se.“

„Zase?“ otázal se vévoda a přestal jíst.

„Tentokrát je to jiné,“ bránil se vikomt. „Cítil jsem lásku už dříve, ale tentokrát je to úplně jiné.“

„V čem?“ zeptal se vévoda.

Vikomt se na něj zkoumavě zadíval.

Jeho poručník byl bez nejmenších pochyb pohledný muž. Byl rovněž velmi uznávaný a v celé vyšší společnosti nebyl nikdo, kdo by se k němu nechoval s respektem.

Ženy, které o něj usilovaly, a že jich nebylo málo, připouštěly, když se svěřovaly svým přítelkyním, že z něj mají trochu strach.

Král regent byl znám tím, že se zajímal o vévodův názor a jen zřídkakdy s ním nesouhlasil.

„Chci se oženit s Claribel,“ vyhrkl vikomt po krátké pauze, „vy jste mne však donutil ke slibu, že nikoho nepožádám o ruku, aniž bych vás požádal o dovolení.“

„Velmi moudré rozhodnutí,“ poznamenal vévoda suše. „Nemyslím si, že bys byl šťasten, kdybych ti dovolil vzít si Donovu dceru, do které ses zakoukal během studií v Oxfordu, nebo onu tanečnici, o níž jsi mě přesvědčoval, že je to láska tvého života.“

„Tehdy jsem byl velice mladý,“ bránil se vikomt.

„Ani teď nejsi příliš starý.“

„Jsem dost starý na to, abych věděl, co chci,“ opáčil vikomt. „Vím, že s Claribel budu nesmírně šťastný a v jejím případě nemůžete namítat, že není urozená, což vám vadilo na ostatních dámách, které zaujaly mou pozornost.“

Vévoda povytáhl obočí. „Dámách?“ zeptal se ironicky.

„Nuže dobrá,“ prohlásil vikomt. „Možná nebyly úplně dokonalé, jak jste mne neváhal upozornit, ale tentokrát mne jen těžko můžete odříznout od financí, jak jste vyhrožoval až doposud. Claribel má například značné jmění.“

„To není nikdy na škodu,“ kývl hlavou vévoda. „Řekni mi ale více o té čarodějce, která zajala tvé váhavé srdce.“

Vikomt nepotřeboval povzbuzovat. Dychtivě se naklonil na židli, položil si lokty na stůl a spustil: „Je nádherná – tak nádherná, jako by právě sestoupila z Olympu – a přesto mne miluje! Věříte tomu? Miluje mne kvůli mně samotnému.“

Vévodův výraz tváře byl ještě cyničtější než obvykle. Hleděl přes stůl a uvažoval, kolik dívek už si myslelo, že miluje jeho schovance. A bude jich ještě mnohem více.

Vikomtův otec byl jeho vzdálený bratranec, který zemřel u Waterloo. Když vévoda zjistil, že se stal poručníkem jeho syna, byl to šok – a ne příliš příjemný.

Věděl, že poslední vůle zesnulého vikomta Froma vznikla o několik let dříve, to byl ještě naživu jeho otec.

Psalo se tam, že pokud by se mu něco stalo při službě ve Wellingtonově armádě, poručníkem jeho syna a případných dalších dětí se stane vévoda z Alverstode.

Vévoda často myslíval na to, jak nedbale se právníci zachovali, když zapomněli uvést přímo jméno jeho otce, třetího vévody z Alverstode. To by totiž zajistilo, že by tato nepříjemná povinnost mohla přejít na jiného člena rodiny.

Na druhou stranu, když už se Lucienovým poručníkem stal, byl rozhodnut zabránit jakémukoli manželství, které by mohlo skončit katastrofou.

Nebylo žádných pochyb, že každá dívka, která vikomta zaujala, byla ze společenského hlediska naprosto nepřijatelná.

Zmiňoval sice jen dvě dámy, pamatoval si však i další. Ambiciózní vdovu o několik let starší než Lucien, která by se bývala ráda stala vikomtesou.

Kromě ní se na scéně objevila ještě jistá dáma velmi pochybné pověsti, která se pokusila udělat povyk kolem svého „zlomeného srdce“, jež se podařilo vyléčit značnou sumou zlatých sovereignů.

„Tvá řeč o tomto tajuplném stvoření je velmi dojemná,“ pronesl vévoda ironicky, „ale zatím jsi mi opomněl prozradit její jméno.“

„Claribel Stamfordová,“ pronesl vikomt hlasem plným citu. Všiml si, jak se vévoda zamračil, když si pokoušel vzpomenout, kde to jméno slyšel.

„Stamfordová,“ opakoval. „Není to dcera sira Jarvise Stamforda, toho majitele dostihových koní?“

„Přesně ta,“ kývl vikomt. „Říkal jsem si, že byste si ho mohl pamatovat. Patří mu několik skvělých koní, a pokud si vzpomínáte, jeden z nich loni v Cambridgeshiru předběhl vašeho koně.“

„Viktor tehdy nebyl ve své kůži,“ zvolal vévoda podrážděně. Pak se ale rozesmál a dodal: „Vzpomínám si, že Stamford měl tehdy velkou radost, že mne porazil.“

„Ale ani tak nemusíte mít vůči jeho dceři předsudky.“

„Nemám předsudky,“ bránil se vévoda.

„A dovolíte mi, abych se s ní oženil?“ ptal se vikomt dychtivě.

Vévoda mlčel.

Myslel na to, že je vikomt ve svých jednadvaceti stále velmi mladý, v určitých ohledech velmi naivní a podle jeho názoru stejně nezkušený jako každý chlapec v tomto věku.

Byl rovněž divoký a podle některých lidí se rád pouštěl do skandálních a bezhlavých milostných dobrodružství.

Vévoda si o něm kvůli tomu nemyslel nic špatného. Podle jeho názoru by se podobně choval jakýkoli mladík, když nemohl najít uplatnění ve skutečném boji, a rozhodně by neřešil, kdo může přijít k úrazu.

Vévoda si byl docela jistý, že Claribel, nebo jak se jeho nejnovější objev jmenoval, bude stejně nevhodná kandidátka na manželství jako všechny před ní.

Nějakou dobu vše v tichosti rozvažoval a vikomt ho nervózně sledoval. Nakonec to nevydržel a zvolal: „Pokud mi zakážete, abych se o Claribel ucházel, bratranče Valeriane, přísahám, že ji přesvědčím, aby se mnou utekla, ať už budou následky jakékoli!“

Vévoda ztuhl a ostře opáčil: „Pokud je to skutečně dívka, s níž by ses měl oženit a získat k tomu mé požehnání, nepochybně by něco takového odmítla udělat.“

Zarazil se, než dodal: „Žádná dobře vychovaná dívka, která má aspoň potuchy o tom, co je správné, by ani na okamžik neuvažovala o tajném sňatku bez požehnání rodičů, což je, jak sám dobře víš, ve své podstatě vydírání těch, kterým na tobě záleží.“

Vikomt se prudce opřel zpět o opěradlo židle.

„Už je mi jednadvacet a doufal jsem, že mi dovolíte stát se mužem. Ale stále zůstávám loutkou, kterou ovládáte.“

Vévoda sevřel ústa.

„To není příliš povedená metafora, drahý Luciene, ale chápu, co se mi snažíš říci.“

„Chováte se, jako bych byl ještě v plenkách,“ stěžoval si vikomt.

„Ač se to možná zdá zvláštní,“ odvětil vévoda, „pokud tak jednám, činím pouze v tvém nejlepším zájmu. Ale přiznávám, že slečna Stamfordová zní podstatně lépe než kterákoli před ní.“

Vikomtovi v očích zaplálo nové světlo.

„Zvážíte tedy mou prosbu?“

„Určitě,“ odvětil vévoda.

Vikomt se k němu znovu dychtivě naklonil.

„Měl byste se s Claribel setkat, pak totiž pochopíte, proč se s ní chci oženit.“

„Právě to jsem chtěl navrhnout,“ řekl vévoda. „Myslím si, že nejlepší je, vidět, jak se lidé chovají ve svém přirozeném prostředí.“

„Chcete říci…,“ začal vikomt neochotně.

„Navrhuji, abys požádal sira Jarvise, aby nás oba pozval na den či dva k sobě.“

„Na venkov?“

„Samozřejmě že na venkov,“ odvětil vévoda pevně.

Vikomt se na svého poručníka nejistě zadíval. „Nechápu, bratranče Valeriane, proč vám to připadá tak podstatné.“

„Musím ti vysvětlovat své činy?“ zeptal se vévoda. „Myslel bych si, že důvody mého rozhodnutí jsou zjevné.“

„Sir Jarvis má dům v Londýně a Claribel s nadšením navštěvuje plesy, které se tu nyní odehrávají.“

„O tom nepochybuji,“ odvětil vévoda, „a protože ty velmi dobře tančíš, nepochybně tě shledává skvělým společníkem.“

Z jeho úst to neznělo jako kompliment a vikomt, který tančil rád, proti své vůli trochu zrudl. Pak řekl: „Pokud navrhnu návštěvu na venkově, ale sir Jarvis bude chtít zůstat v Londýně, co mám udělat?“

„Myslím si,“ usmál se vévoda, „že sir Jarvis bude nadšený při představě, že by mne mohl hostit. A pokud se svým pozváním bude přece jen otálet, pak musíš i ty, drahý Luciene, být trpělivý.“

Něco v jeho hlase vikomtovi napovědělo, že nemá smysl, aby se dále dohadoval.

Měl však obavy, co se stane, když se Claribel, která Londýn milovala, nebude chtít vrátit na venkov.

Vévodovi bylo jasné, co se mu honí hlavou, vrátil se však ke čtení Timesů. Otáčel stránky na stříbrném stojánku a upíjel kávy, jako by ho jeho schovanec už nezajímal.

Vikomt několik minut nepromluvil.

Pak řekl váhavě: „Myslím, bratranče Valeriane, že bych vám měl poděkovat, že jste můj návrh nezavrhl docela. Jsem si jist, že až Claribel poznáte, pochopíte, proč ji miluji.“

„Také jsem si tím jist,“ odvětil vévoda.

Dopil kávu, odložil šálek a vstal. „Čeká mne spousta práce,“ prohlásil. „Trápí mne však, co budeš dělat ty, než se kolem poledního vzbudí tví přátelé a budou ochotni tě přijmout.“

„Vysmíváte se mi,“ poznamenal vikomt podrážděně.

„Ne,“ odvětil vévoda. „Nemyslím si, že je k smíchu, že se kromě tance nevěnuješ žádnému pohybu a že jediný čerstvý vzduch dýcháš cestou od svého domu v Half Moon Street do klubu.“

„To není pravda,“ vybuchl vikomt. „Včera jsem byl u mlýna ve Wimbledonu a minulý týden – nebo to byl týden předtím? – jsem byl na závodech v Epsomu.“

„Měl jsem na mysli,“ vysvětloval mu vévoda trpělivě, „že bys měl jezdit na vyjížďky každé ráno – nebo později, jak by ti to vyhovovalo. Mí koně jsou ti zcela k dispozici.“

„Na to nemám čas,“ odvětil vikomt.

„A nebo pokud bys nechtěl jezdit na koni,“ pokračoval vévoda, jako by ho neslyšel, „nepochybně by ti zlepšilo kondici několik kol v akademii boxu gentlemana Jacksona.“

„Na Etonu jsem box nenáviděl. Nemám pražádný zájem, aby mne někdo srazil k zemi,“ zvolal vikomt vášnivě.

Pak se podíval na vévodu a dodal: „Vám to vyhovuje, bratranče Valeriane, protože jste od přírody sportovec. Všichni to říkají. A v boxu, šermu i v ježdění podáváte lepší výkony než většina lidí.“

„V boxu a šermu jsem lepší pouze proto, že se snažím ony dva sporty naučit,“ namítl vévoda. „A ježdění zkrátka miluji.“

„To já radši jezdím ve voze,“ poznamenal vikomt nedůtklivě.

„Sport pro lenochy, ale člověk při něm snadno získá publikum, které obdivuje, jak dovedně si vede s opratěmi.“

„Teď se mne snažíte urazit!“ stěžoval si vikomt trpce.

Vévoda si povzdechl. Pak pronesl docela jiným tónem: „To jistě ne. Ve skutečnosti mi na tobě záleží, Luciene, a snažím se ze všech sil, aby z tebe vyrostl takový muž, jakého by si tvůj otec býval přál z tebe mít. Možná se mi to někdy úplně nedaří, ale to je jen proto, že jsem až doposud nikdy nikomu poručníka nedělal.“

Promluvil bez cynického podtónu či posměchu a vikomtův rozmrzelý a trucovitý výraz se okamžitě proměnil.

„Nechci znít nevděčně, bratranče Valeriane. Od chvíle, kdy papá zemřel, jste ke mně byl nanejvýš laskavý. Chováte se velmi vstřícně kromě situací týkajících se manželství.“

„Pak zkusme doufat,“ usmál se vévoda, „že tentokrát budu moci upřímně schválit tvůj výběr manželky.“

„Určitě ano – vím, že budete,“ zvolal vikomt dychtivě. „Jen počkejte, až Claribel spatříte. Určitě vás uchvátí.“

Poněkud nejistě se usmál a dodal: „Bojím se jen toho, že až vás uvidí, dá vám přednost přede mnou. Už mi prozradila, že vás tajně obdivuje.“

„To mi lichotí,“ řekl vévoda suše. „Můžeš si však být, Luciene, jist jednou věcí – rozhodně ti neuzmu Claribel ani jinou mladou dámu. Jednak je shledávám k uzoufání nudnými a kromě toho nemám ani v nejmenším v plánu se oženit. Alespoň v nejbližších letech.“

„Jednoho dne však budete muset mít dědice,“ poznamenal vikomt.

„Na to bude dost času, až budu starý a senilní,“ opáčil vévoda. „Pak se jistě najde někdo, kdo se o mne postará a bude ochoten mi porodit syna.“

Vikomt se rozesmál. „O tom nepochybuji. Vaše pověst lamače srdcí, bratranče Valeriane, vás předchází.“

Vévoda se zamračil.

Takové poznámky považoval za krajně nevhodné a byl si jist, že je Lucien slýchal od dívek, s nimiž se stýkal.

Jako by pochopil, že by měl odejít, dokud má jeho poručník dobrou náladu, vikomt rychle poznamenal: „Pokud máte něco na práci, opustím vás. Můj faetón na mě čeká venku.“

„Ten nový?“ zvolal vévoda. „Včera mi přišel účet. Rozhodl ses, že budeš udávat styl nejenom v tom, jak vypadáš ty sám?“

„Stavitelé kočárů jsou všichni podvodníci,“ stěžoval si vikomt, „ale nemáte představu, jak skvělý je to vůz a jak rychle jezdí. Pokud se mnou půjdete ven, uvidíte, že mám pravdu.“

„Nechám si to potěšení na jindy,“ odtušil vévoda. „Čeká na mne Middleton. Máme spoustu práce a pak mne čeká oběd v Carlton House.“

„Tak já už půjdu,“ loučil se vikomt. „Zajedu za sirem Jarvisem a pokusím se ho přesvědčit, aby nás pozval do Stamford Towers.“

„Budu se těšit na jeho pozvání,“ odvětil vévoda. „Uvidíme se tedy tam. Na shledanou, Luciene.“

Aniž by čekal, co mu jeho svěřenec odpoví, rychle vyšel ze snídaňového salonku do chodby, která vedla ke knihovně, kde na něj čekal jeho tajemník a účetní.

Vikomt ho několik okamžiků sledoval a myslel na to, že celý rozhovor nebyl ani zdaleka tak strašný, jak se obával.

Obdivoval také eleganci, s níž se vévoda pohyboval. Měl pocit, jako by sledoval plnokrevníka ženoucího se tryskem v cílové rovince, a na chvíli si dokonce pohrával s myšlenkou poslechnout jeho rady ohledně cvičení.

Pak však usoudil, že by mu to jen potvrdilo to, co už dávno věděl, tedy že nemá talent na sport a že lépe využije čas u krejčího a na tanečním parketu.

Pak zamířil do vstupní haly, kde na něj čekal Barrow s cylindrem a rukavicemi.

„Všechno v pořádku, pane Luciene?“ zeptal se ho důvěrným tónem někoho, kdo ho znal už od dětství.

„Mohlo to dopadnout hůře.“

„To rád slyším, pane Luciene.“

„Děkuji, Barrowe.“

Vikomt se na starého sluhu usmál a sešel dolů po schodech, kde na něj čekal jeho faetón. S pýchou si pomyslel, že je elegantnější než všechny kočáry, které kdy viděl v parku nebo jinde v Londýně.

Stál ho spoustu peněz, ale mohl si to dovolit. Jedinou překážkou bylo, že všechny jeho výdaje stále musel kontrolovat a schvalovat jeho poručník.

Vikomt se sám sebe ptal už snad posté, proč mu jeho otec odepřel majetek, dokud nedosáhne pětadvaceti. Většina mužů, uvažoval rozčileně, může zacházet se svými penězi, jakmile dosáhnou plnoletosti. Ale to on ne. Jeho budou ještě další čtyři roky držet za ručičku. Mimořádně ho to obtěžovalo.

Pak si vzpomněl, že Claribel bude čekat na výsledek jeho schůzky, věděl však, že by nebylo správné navštívit ji kolem oběda, mnohem lepší bude počkat do odpoledne.

Ale tak dlouho to nevydržím, pomyslel si vikomt. Mučí mne ta nejistota.

Nebylo překvapivé, že ho okouzlila jedna z nejkrásnějších dívek, jaká se v Londýně tuto sezonu objevila. Neměla jen vlasy připomínající sluneční svit, pomyslel si vikomt poeticky, ale také oči modré jako pomněnky a smetanově bílou pleť. Navíc ve společnosti se nechovala nezkušeně jako ostatní debutantky.

Možná jí její krása dodávala sebejistotu a klid, které ostatním dívkám chyběly.

Když dáme dohromady majetky, uvažoval vikomt cestou do Park Lane, budeme si žít opravdu na vysoké noze. Budu schopen dát Claribel vše, po čem zatouží, a sám si koupím takové koně, že mi je budou závidět všichni muži v St. James’s.

Vévoda seděl v knihovně u svého stolu zavaleného stohy papírů, a zatímco mu pan Middleton vysvětloval jakýsi složitý problém, ke kterému došlo na panství Alverstode, myšlenkami zabloudil k Lucienovi.

Měl o chlapce strach, jako už tolikrát předtím.

Jeho přátele považoval za sbírku mimořádných hlupáků. Pak se ale napomenul, že je k nim možná příliš kritický. Přece jen je o hodně starší než oni.

Ale nemohu uvěřit, že bych byl v jednadvaceti tak hloupý, řekl si v duchu.

On sám ovšem tehdy sloužil v armádě. V současnosti bohužel nemá mladík s patřičnou inteligencí, odvahou a elánem stejnou možnost vyniknout.

Když Middleton dokončil svou dlouhou řeč o důležitosti výstavby nové pily a příjezdové cesty, poznamenal vévoda: „Mám obavy o pana Luciena. Neslyšel jste o něm něco v poslední době?“

Pan Middleton pracoval pro vévodu už tak dlouho, že v hovorech o něm většinou neužívali jeho titul, k němuž přišel nedávno.

Pan Middleton zaváhal. „Myslím, že v poslední době neprovedl nic výjimečného. Zaslechl jsem několik klasických příběhů o tom, že se s přáteli na plese chovali jako uličníci.“

Odmlčel se, ale když si všiml, že mu vévoda napjatě naslouchá, pokračoval: „Onehdá je vyhodili z několika domů rozkoše, protože obtěžovali ostatní hosty, ale kromě jednoho poněkud nebezpečného souboje, v němž hrálo jeho lordstvo roli sekundanta, se nestalo nic, z čehož by Vaše Milost měla mít těžkou hlavu.“

„Předpokládám, že jste se dozvěděl dříve než já, s kým se to pan Lucien chce oženit.“

„Se slečnou Claribel Stamfordovou?“

„Ano. Říkal jsem si, že jste to asi věděl jako první. Ale neřekl jste mi to.“

„Nemyslel jsem si, že je to tak vážné, aby se tím Vaše Milost musela zabývat,“ odtušil pan Middleton. „Slečna Stamfordová má zástupy obdivovatelů.“

„Je to tedy kráska?“

„Beze vší pochyby. Byla už vyhlášena debutantkou sezony.“

„Nedostižná,“ poznamenal vévoda sarkasticky.

„Zatím ne,“ odvětil pan Middleton, „ale snadno získá tento titul, pokud si jí všimnou gentlemané v klubech.“

Vévoda se tvářil cynicky a pan Middleton pokračoval. „Vaše Milost jistě potkala sira Jarvise Stamforda na dostizích.“

„Myslím, že je členem žokejského klubu,“ odtušil vévoda bez zájmu. „Ale myslím, že nás zatím nikdo nepředstavil. Co o něm víte?“

„Velmi málo, Vaše Milosti, ale snadno mohu vše zjistit.“

„Udělejte to,“ nakázal mu vévoda. „Mám takový pocit, byť se mohu mýlit, že byl zapleten v nějakém skandálu. Nebo se o něm možná jen mluvilo v souvislosti s nějakým nečestným jednáním? Ale nyní jen hádám, nepamatuji si přesně.“

„Nechte to na mně, Vaše Milosti. Kromě toho také zjistím, proč slečna Stamfordová dává přednost jeho lordstvu. Když jsem o ní slyšel naposledy, měla zájem o někoho důležitějšího.“

Vévoda se na něj zamyšleně podíval.

„Chcete říci, Middletone,“ pronesl pomalu, „že je slečna Stamfordová či její otec společensky ambiciózní?“

Pan Middleton se usmál. „Samozřejmě, Vaše Milosti. To jsou všechny mladé dívky. Jak jistě víte, čím vyšší titul, tím lepší úlovek.“

Všiml si, že vévoda sevřel rty do úzké čárky, a vzpomněl si, stejně jako vikomt, že ho obtěžovaly jakékoli poznámky o jeho milostných aférách.

Byl o něj velký zájem nejenom proto, že byl vévodou, ale také proto, že byl mimořádně pohledný muž. Kromě toho se k ženám choval s jakousi vznešenou netečností, což řada z nich považovala za neodolatelné.

V době uvolněné morálky a všeobecné touhy po šťavnatých klevetách vévoda překvapivě považoval za mimořádně nevhodné hovořit o jakékoli dámě, která ho zaujala. Byl tím dobře znám a i to mu dodávalo na tajemnosti a obklopovalo ho jako svatozář.

V celém Beau Monde nebylo jediné ženy, která by si neuvědomovala, že získat srdce vévody z Alverstode by byl úspěch větší než vítězství v Derby.

Přestože měl vévoda celou řadu affairs de coeur, všechny se odehrály v tajnosti a ani ti největší klevetníci se o nich nedozvěděli, dokud neskončily. Pak už mohli jen hádat, co se asi stalo, když se nějaká známá kráska nečekaně odebrala na venkov a nebo znenadání upadla do velkého smutku, takže bylo zřejmé, že přišla o něco velmi cenného. Označení lamač srdcí, které použil vikomt, se používalo v téměř každém budoáru. Vévoda si však ženy vybíral pečlivě, a ty, které ho milovaly, se mu jen zřídkakdy chtěly pomstít, a tak detaily jeho milostného života zůstávaly zahaleny tajemstvím.

Pan Middleton posbíral dokumenty.

„Zjistím, co se zjistit dá, Vaše Milosti,“ řekl, „a vše o siru Jarvisovi vám přijdu říci co nejdříve.“

„Děkuji vám, Middletone. Vím, že se na vás mohu spolehnout.“

Vévoda vstal od stolu, u něhož seděl téměř dvě hodiny, a protáhl si nohy.

„Půjdu do Carlton House,“ poznamenal, „kde mne bezpochyby budou nutit, abych se přejedl a přepil, což v půlce dne dělám ze srdce nerad. Proto prosím pošlete posla k gentlemanu Jacksonovi, aby mu sdělil, že kolem půl páté dorazím a rád bych si dal pár kol boxu přímo s ním.“

Pan Middleton se usmál. „Jsem si jist, že Vaší Milosti rád vyhoví, i když jsem slyšel, že jste ho minulý týden srazil k zemi.“

Vévoda se zasmál. „Buď jsem měl kromobyčejné štěstí, nebo pan Jackson nedával v tu chvíli pozor. Ale máte pravdu, že je to v každém případě úspěch.“

„To jistě ano, Vaše Milosti.“

Vzhledem k tomu, že gentleman Jackson byl nejlepší boxer všech dob, byla to jistě pravda, a vévoda se proto stále slabě usmíval, když vycházel z knihovny.

Později toho dne se sir Jarvis Stamford vrátil do svého velkého a mimořádně majestátního domu v Park Lane.

Když vešel do haly, kde ho vítalo šest lokajů a majordom, přiběhl k němu jeho tajemník, malý ustaraný človíček, který hovořil jakýmsi neochotným způsobem.

„Slečna Claribel, pane, vás prosí, abyste za ní přišel, hned jak vstoupíte do domu.“

Sir Jarvis se na něj ostře podíval, jako by si myslel, že je za jejím přáním skrytá ještě nějaká jiná zpráva. Užuž se chystal promluvit, když si uvědomil, že ho poslouchá všech šest lokajů. Všichni byli stejně vysocí a měli stejnou livrej ve fialové a černé barvě.

„Kde je slečna Claribel?“ zeptal se rychle.

„Ve svém salonu, pane.“

Sir Jarvis zamířil po schodech. Nohy se mu bořily do měkkého koberce s vlasem delším a dražším, než měla většina lidí.

Nahoře na schodišti visel obraz, který docela nedávno koupil v aukční síni a jehož autorem údajně měl být Rubens. Doufal, že ho nikdo nenapálil, protože za něj dal opravdu mnoho peněz, a pomyslel si, že pokud přece jenom ano, někdo za to bude pykat.

Zamířil chodbou poněkud přeplněnou drahým nábytkem a vstoupil do elegantního salonu vedle Claribeliny ložnice.

Dokonale podtrhoval její krásu, ačkoli tam by vynikla každá žena. Zdi byly zlaté a bílé, závěsy modré, fresky na stropě maloval italský mistr.

Claribel vyskočila z pohovky a rozběhla se k otci a on si pomyslel, že vypadá jako nesmírně vzácný drahokam.

„Papá! Jsem tak ráda, že už jste doma.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paprsek slunce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.