EREBUS

Copyright © Michael Palin, 2018

First published as Erebus: The Story of a Ship

by Random House Books, an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martina Šímová, 2019

Cover Illustrations © Chris Wormell, 2019

Cover © Henry Petrides, 2019

Maps © Darren Bennett at dkb Creative Ltd (2019).

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-229-2 (ePub)

ISBN 978-80-7642-230-8 (mobi)

Obsah

ÚVOD

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

EPILOG

DODATKY

PODĚKOVÁNÍ

KNIHY

ČLÁNKY

OBRÁZKY

Pro Alberta a Rose

A skutečně, pro člověka, který se – jak se říká – upsal moři s láskou a úctou, není nic snadnějšího než zpřítomnit si ducha slavné minulosti právě na dolním toku Temže. Stoupající a klesající proud přílivu a odlivu, prokazující své nepřetržité služby, je pln vzpomínek na muže a lodi, které unášel ke klidným domovům či do námořních bitev… od Golden Hind 1 , vracející se s oblými boky plnými pokladů…, až po Erebus a  Terror  – ty, které se nikdy nevrátily. 2

Joseph Conrad, Srdce temnoty

Joseph Dalton Hooker se ve věku pouhých dvaadvaceti let

přidal k posádce lodi HMS Erebus jako pomocný lékař.

Později se stal jedním z největších botaniků devatenáctého století.

ÚVOD

HOOKEROVY PUNČOCHY

Odjakživa mě fascinovaly příběhy o moři. Když mi bylo asi jedenáct nebo dvanáct, objevil jsem romány C. S. Forestera o Horatiu Hornblowerovi a následně vymetal sheffieldské knihovny pro případ, že by mi nějaký unikl. Později jsem povýšil na Kruté moře od Nicholase Monsarrata, což byla jedna z nejzásadnějších knih mého dětství, i když jsem směl číst jen verzi „pro mladistvé“, z níž vymazali všechen sex. V padesátých letech se roztrhl pytel s filmy o námořnictvu a válce: Moře je nedostane, Nad námi vlny, Operace Frankton. Byly to příběhy hrdinství, odvahy a přežití všem okolnostem navzdory. Samozřejmě pokud jste zrovna nebyli v kotelně.

Šťastnou shodou náhod jsem na lodích o mnoho let později trávil dost času; většinou jsem byl daleko od domova a společnost mi dělaly jen natáčecí tým BBC a některý z románů Patricka O'Briana. V různých obdobích jsem se ocitl na palubě italské výletní lodi, kde jsem cestou k egyptskému pobřeží zběsile listoval Základy arabštiny, a v Perském zálivu, kdy jsem na člunu, jehož toalety se omezovaly na sud visící na zádi, čelil úpornému průjmu. Raftoval jsem v peřejích pod Viktoriinými vodopády, naháněl jsem (ale nelovil) mečouny v Golfském proudu, který Hemingway nazval „velkou modrou řekou“. Na Novém Zélandu mě voda vrhla přímo proti stěně kaňonu, v Bengálském zálivu jsem drhnul podlahy jugoslávské nákladní lodi. Nic z toho mě neodradilo. V kontaktu plavidla s vodou je pro mě něco přirozeného a uklidňujícího. Koneckonců pocházíme z moře, a jak kdysi prohlásil prezident Kennedy, „máme sůl v krvi, potu a slzách. Jsme spjatí s oceánem. A až se vrátíme do moře…, půjdeme tam, odkud jsme přišli“.

V roce 2013 mě požádali, abych promluvil v londýnském klubu Athenaeum. Měl jsem si vybrat jednoho ze žijících nebo zesnulých členů klubu a připravit o něm hodinovou přednášku. Rozhodl jsem se pro Josepha Hookera, jenž byl značnou část devatenáctého století ředitelem Královských botanických zahrad v Kew. Při natáčení v Brazílii jsem se dozvěděl, že uplatňoval politiku „botanického imperialismu“ a hledače rostlin podporoval v tom, aby do Londýna přiváželi exotické a obchodně využitelné vzorky. Tak získal například semena amazonského gumovníku, v Kew je naklíčil a mladé výhonky následně vyvážel do britských kolonií na Dálném východě. Během dvou nebo tří dekád byl brazilský gumařský průmysl mrtvý, zatímco ten britský vzkvétal.

Po krátkém bádání jsem narazil na podle mého velmi objevný aspekt Hookerova života. Roku 1839, v nezralém věku dvaadvaceti let, tento vousatý gentleman s brýličkami, jehož jsem znal ze zašlých viktoriánských fotografií, přijal místo druhého lékaře a botanika na čtyřleté expedici Královského námořnictva do Antarktidy. Jméno lodi, která ho měla zanést do neprobádaných koutů země, bylo HMS^3 Erebus. Čím víc jsem si toho o výpravě zjišťoval, tím překvapenější jsem byl, jak málo jsem toho předtím věděl. Plachetnice strávila osmnáct měsíců na nejvzdálenějším konci země, přežila zrádné počasí i ledovce a následně se vrátila, aby o celém podniku podala zprávy – čekali byste, že takový čin se bude oslavovat dodnes. Pro loď HMS Erebus to byl nepochybně velký úspěch.

Pýcha však předcházela pád. V roce 1846 totéž plavidlo, společně se svou sesterskou lodí Terror a 129 muži na palubě, při snaze o objevení takzvané Severozápadní cesty zmizelo z povrchu země. Šlo o nejpočetnější jednorázovou ztrátu životů v dějinách britských polárních expedic.

Sepsal jsem svou řeč o Hookerovi a úspěšně ji přednesl, ale dobrodružství Erebu mi nedala spát. Dotírala na mě ještě v létě roku 2014, kdy jsem strávil deset večerů v O₂ Aréně v Greenwichi ve společnosti svých stařeckých přátel včetně Johna Cleese, Terryho Jonese, Erica Idlea a Terryho Gilliama, avšak bohužel bez Grahama Chapmana, při show Monty Python Live (Převážně). Byla to výjimečná představení pro výjimečné publikum, ale když jsem prodal posledního mrtvého papouška a zapěl poslední dřevorubcovu píseň, ucítil jsem jakési hluboké vystřízlivění. Kam jít dál, když máte za sebou něco takového? Jedno bylo jisté: na stejnou půdu jsem vkročit nemohl. Věděl jsem, že ať udělám cokoliv, musí to být, jak říkáme my Pythoni, něco úplně jiného.

O dva týdny později jsem se dočkal odpovědi; 9. září mě upoutala jistá událost. Na tiskové konferenci v Ottawě kanadský premiér oznámil světu, že tým kanadských podvodních archeologů objevil vrak lodi, s nejvyšší pravděpodobností HMS Erebus, jenž ležel téměř 170 let ztracený kdesi na dně Atlantiku. Příď byla díky ledu prakticky nedotčená. Okamžitě jsem věděl, že ten příběh stojí za vypovězení. Nebylo to jen vyprávění o životě a smrti, ale i o jakémsi zmrtvýchvstání.

Co se Erebu doopravdy stalo? Jaká to byla loď? Čeho dosáhla? Jak je možné, že toho tolik přežila a nakonec tak záhadně zmizela?

Nejsem námořní historik, ale mám cit pro dějiny. Nejsem námořník, ale moře mě přitahuje. Jediným průvodcem mi bylo mé nadšení, a tudíž jsem si přirozeně lámal hlavu s tím, kde s takovým dobrodružstvím začít. Jako jasný kandidát se nabízela instituce, která byla od třicátých let devatenáctého století hlavním hybatelem početných výprav do Arktidy i Antarktidy. Něco jsem o ní věděl, protože jsem v té době byl už tři roky jejím předsedou.

Proto jsem zamířil do Královské zeměpisné společnosti v Kensingtonu a řediteli plánování podnikových zdrojů Alasdairu MacLeodovi se svěřil se svou posedlostí a značně troufalým plánem. Zajímalo mě, zda k HMS Erebu něco mají.

Zkrabatil čelo a na chvíli se zamyslel: „Erebus… hmm… Erebus?“ Pak se mu rozzářily oči. „Ano,“ zvolal vítězoslavně, „ano, samozřejmě! Máme Hookerovy punčochy!“ Ve skutečnosti toho měli mnohem víc, ale tehdy jsem se poprvé smočil ve vodách námořního výzkumu a Hookerovy punčochy od té doby považuji za jakýsi duchovní talisman. Nebyly nijak zvláštní: béžové, tlusté a poněkud ztvrdlé podkolenky. Ale za poslední rok, kdy jsem ve společnosti Erebu procestoval celý svět a skoro utonul v záplavě knih, dopisů, plánů, kreseb, fotografií, map, románů, zápisků, lodních a topičských deníků, jsem byl Hookerovým punčochám mnohokrát vděčný za to, že mě vyslaly na tuto pozoruhodnou cestu.

Michael Palin, Londýn, únor 2018

Ultrazvukový snímek vraku Erebu pořízený v roce 2014.

Loď byla objevena v mělčinách na mořském dně –

tak blízko hladiny, že by její někdejší stěžně vyčnívaly z vody.

PROLOG

PŘEŽIVŠÍ

Wilmotův a Cramptonův záliv, Kanada, 2. září roku 2014. Nedaleko pobřeží jednoho z tisíců ponurých, rovinatých a bezvýrazných ostrovů kanadské arktické oblasti, kde šedá obloha, moře a země splývají v jedno, po ledové modré hladině pomalu, obezřetně a rytmicky proplouvá malý člun jménem Investigator s hliníkovou přídí. Za sebou, těsně pod hladinou, vleče tenký stříbrný válec, podvodní sonar, dlouhý necelý metr. Uvnitř sonaru je akustické zařízení, které vysílá a přijímá zvukové vlny. Vlny se odrazí od mořského dna, vrátí se k sonaru, jsou přeneseny přes vlečný kabel a konečně přeloženy v obraz dna.

Na palubě Investigatoru panuje až na jednotvárné vrnění motorů ticho. Je klidné počasí, obloha je modrá a od klidné mořské hladiny připomínající sklo se odráží slabé sluneční světlo. Všechno je tak nějak ztlumené. Čas ubíhá, a to je zhruba všechno.

Najednou se spustí povyk: sonar se jen o vlásek vyhne srážce s hejnem ryb. Všichni na palubě se soustředí na to, aby drahé zařízení vyvázlo bez úhony. V tu chvíli námořní archeolog Ryan Harris, který spěchá ostatním na pomoc, letmo mrkne na obrazovku a na mořském dně zahlédne kromě písku a kamenů i něco dalšího. Něco, co okamžitě přitáhne jeho pozornost.

Na monitoru je viditelný tmavý obrys: na dně pouhých deset metrů pod ním leží něco pevného a cizorodého. Vykřikne. Jeho kolegové se natěsnají kolem obrazovky. Ukáže na černou siluetu. Stěží dokážou uvěřit vlastním očím. Detaily jsou nejasné, ale tvar té věci je nezaměnitelný: pod stříbrným sonarem Investigatoru leží dřevěný lodní trup. Má ulomenou záď, jako by ji někdo uhryzl, ven trčí palubní trámy a celý ho pokrývá huňatá pokrývka podvodní vegetace. Před sebou mají loď. Loď, která před 168 lety zmizela z povrchu země i s celou svou posádkou. Loď, jejíž existence a zánik – a od tohoto dne i vzkříšení – se řadí mezi ty nejpozoruhodnější v britských námořních dějinách.

Pyšně ční vzhůru, tak blízko hladině, že by její dva někdejší nejvyšší stěžně vyčnívaly z vody. Trup má až na prolomenou část zádě stále bytelný. Dřevěnou kostru jako uvolněné obvazy pokrývají hnědá vlákna chaluh. Tři stěžně a čelen se odlomily. Jejich kusy leží v nánosu trosek rozsetých kolem lodi. Mezi nimi, zpola zabořené do písku, trčí dva lodní šrouby, osm kotev a část kormidla. Tři paluby se na některých místech propadly do sebe. Mnohé z hlavních trámů vedoucích napříč lodí se stále zdají silné, ale přišly o většinu obednění, takže loď shora vypadá jako napůl vykuchaná ryba.

Na vrchní palubě stojí nepoškozený masivní rumpál z litého kovu, opodál jsou měděná čerpadla. Dobře se zachovaly i světlíky a Prestonovy patentní osvětlovače, které sloužily těm v podpalubí.

Dolní paluba, kde se odehrávala většina života na lodi, je místy odhalená, ale někde stále zakrytá. Pod nánosem mrtvých řas a naplavenin lze rozeznat truhly, v nichž námořníci skladovali svůj majetek a na kterých sedávali při jídle. Palubní trámy jsou opatřeny čísly k označení míst, kde visely hamaky na spaní. Odhalené žebříky a poklopy vedoucí na vyšší paluby působí strašidelným dojmem. Sporák lodní kuchyně zůstal nedotčený na svém místě. Na přídi jsou patrné obrysy ošetřovny.

Směrem k zádi lze ve změti spadaných trámů rozeznat části kapitánovy kajuty, jídelny a několika důstojnických kabin. V jedné z nich je lůžko, které má pod sebou zásuvky. Takzvané zrcadlo, trámoví vytvářející plochou lodní záď, utrpělo nejvíc škody, ale přilehlá kapitánova ložnice zůstala na svém místě, stejně jako uzamykatelné skříně a topení. Nejnižší ze tří palub je nejméně poškozená, ale také nejhůře přístupná. Přesto se z ní podařilo zachránit botu, dózy na hořčici a skladovací krabice. Potápěči vylovili i sadu keramických talířů, stopku sklenice na víno, lodní zvon, bronzové šestilibrové dělo, několik zdobných knoflíků a přezku náramenního pásu vojáka Královské námořní pěchoty s rytinou korunovaného lva stojícího na koruně, a medicínskou lahvičku z tlustého skla s vyraženým jménem „Samuel Oxley, Londýn“. Původně obsahovala lektvar, který Oxley vyrobil z koncentrovaného výtažku jamajského zázvoru a prohlásil ho za lék na „revmatismus, zažívací potíže, větry, migrény a závratě z nervozity, hypochondrii [představa léku na hypochondrii se mi neskutečně zamlouvá], chmurného ducha, úzkosti, třasy, návaly, křeče a obrnu“. Tento příliš lidský všelék je pro mě osobně jedním z nejtrefnějších nálezů na Erebu – připomínkou toho, že velkolepá dobrodružství a každodenní slabosti kráčí ruku v ruce.

Voda na 80 % roku zamrzne, a tak znovu zapečetí tajemství lodi. Jakmile ale roztaje, lidé jako Ryan, který se k Erebu potopil víc než dvousetkrát, se spolu se zbytkem podvodního týmu vrátí pod hladinu v honbě za dalšími nedocenitelnými podrobnostmi. Mým snem je poznat Erebus stejně důvěrně jako oni. Jen jednou. K tomu potřebuju Hookerův potápěčský oblek.

Dva původní nákresy zobrazující (výše) profil klasické bombardovací lodi

a (níže) nejnižší (nebo nižší) palubu a lodní prostor Erebu

a jeho sesterské lodi Terror.

KAPITOLA 1

VYROBENO VE WALESU

7. června 1826, Pembroke, Wales: píše se šestý rok vlády Jiřího IV., nejstaršího syna krále Jiřího III. a královny Šarloty. Je mu třicet šest, žije v nespokojeném manželství, vyznává marnotratný životní styl a zajímá se o architekturu a umění. Robert Jenkinson, 2. hrabě z Liverpoolu, je od roku 1812 premiérem. Londýnská zoologická společnost právě zahájila svou činnost. Všude, nejen v arktické oblasti, se to hemží britskými výzkumníky. V srpnu dosáhne Alexander Gordon Laing Timbuktu, kde ho o měsíc později zavraždí členové místního kmene, když se odmítne vzdát křesťanství. V severním Walesu mezitím slaví dva velké stavitelské úspěchy – v rozmezí pouhých několika týdnů tam otevřou dva z prvních závěsných mostů na světě: Menai a Conway.

Na opačném konci Walesu, v ústí řeky poblíž starobylého opevněného města Pembroke, se lidé onoho časného červnového rána shromažďují k poněkud skromnější oslavě. Za nadšeného jásotu stavitelů, truhlářů, kovářů, úředníků a jejich rodin válečná loď, kterou tu stavěli poslední dva roky, sjíždí zádí napřed po skluzu loděnice v Pembroke. Když konečně rozrazí vodu, jásot přejde v nadšený řev. Loď se houpe, poskakuje a chvěje jako novorozené vodní ptáče. Její jméno je Erebus.

Není to veselé jméno, ale úkolem lodi nebylo obveselovat; postavili ji, aby vzbuzovala hrůzu, a podle toho ji i pojmenovali. V řecké mytologii byl Erebos, syn Chaosu, obecně názvem pro nejtemnější část podsvětí, místo spojované s rozvratem a zkázou. Jméno Erebos mělo protivníka varovat, že má tu čest se strašlivým nositelem pohromy a pekelného ohně. HMS Erebus, jehož výstavbu schválili v roce 1823, byl předposledním z válečných plavidel známých jako bombardovací lodě, nebo jednoduše „bombardy“. Ty na konci sedmnáctého století nejprve Francouzi a později i Angličané vyvinuli jako nosiče minometů, které dokázaly odpálit střely vysoko nad pobřežní opevnění, a tak způsobit značnou škodu bez nutnosti riskantního ozbrojeného vylodění. Dvě další lodě stejné třídy byly pojmenovány po sopkách – Hecla a Aetna – a ostatní po různých obměnách hněvu a pustošení: Infernal, Fury, Meteor, Sulphur a Thunder. Ač nikdy nedosáhly hrdinského statusu bojových bitevních lodí, jejich poslední akce, obléhání pevnosti Fort McHenry v přístavu Baltimore během britsko-americké války, je zvěčněná v americké národní hymně „Hvězdami posetý prapor“: verše „Rudá rakety záře, třesk výbušné ráže“ odkazují k palbě britských bombardovacích lodí.

Když se Erebus ocitl na skluzu loděnice v Pembroke, místní konstruktéři se dmuli pýchou. Avšak zatímco loď ustalovali a manévrovali s ní podél břehů Haven, její osud byl nejistý. Byla budoucností, anebo už patřila minulosti?

Porážka Napoleona u Waterloo 18. června roku 1815 znamenala konec napoleonských válek, které, s výjimkou krátkého období klidu po amienském míru v roce 1802, sužovaly Evropu posledních šestnáct let. Britové představovali ústřední sílu koaličních válečných snah, a než konflikt dospěl k závěru, národní dluh dosáhl výše 679 milionů liber, tedy dvojnásobku hrubého domácího produktu. Horentní částky si vyžádalo i Královské námořnictvo, které však ve svém snažení předčilo Francouze a nyní bylo nezpochybnitelným pánem moří. To s sebou přinášelo další povinnosti jako třeba kontrolu obchodu s otroky, který Británie zrušila v roce 1807, nebo zásahy proti pirátům u pobřeží severní Afriky; ty však byly v porovnání s někdejšími válečnými nároky zanedbatelné. Následkem toho klesl počet členů Královského námořnictva mezi lety 1814 a 1817 ze 145 000 mužů na pouhých 19 000. Pro mnohé to znamenalo tragédii. Ulice byly plné propuštěných námořníků, jimž nezbylo než jít žebrotou. Brian Lavery ve své knize Royal Tars uvádí příklad Josepha Johnsona, který bloumal londýnskými ulicemi s maketou Nelsonovy lodě Victory na hlavě. Zvedáním a skláněním hlavy napodoboval pohyb plavidla na vlnách, za což si od kolemjdoucích vysloužil pár drobných. Bývalý námořník obchodního loďstva, který dokázal najít práci jen na palubě bitevní lodě, zase vyjádřil své obavy následovně: „Poprvé v životě jsem pohlédl na ten obří kolos, který mi měl být na několik let domovem, a otřásl mnou nepopsatelný zármutek.“

O budoucnosti Královského námořnictva se vedly žhavé debaty. Někteří viděli konec nepřátelského konfliktu jako příležitost k tomu omezit výdaje na obranu a začít splácet něco ze závratného dluhu nahromaděného v důsledku válečných snah. Jiní oponovali, že mír dlouho nevydrží. Poraženého Napoleona odvezli na Svatou Helenu, ale císař už z vězení jednou uprchl, a tak panovaly pochyby, zda toto poslední vyhnanství skutečně znamená jeho konec. Tvrdili, že námořnictvo by se mělo naopak posílit – jen pro jistotu. Tito neblazí proroci nakonec zvítězili. Vláda odsouhlasila výdaje na stavbu nových loděnic včetně komplexu v kentském městě Sheerness a mnohem menšího zařízení ve velšském městě Pembroke. V narychlo zbudovaných loděnicích na březích Milford Haven se brzy začalo se stavbou čtyř válečných lodí,Valorous,Ariadne,Arethusya Thetis.

Loděnice, kde vznikl Erebus, stále stojí, ale moc lodí už se tu nestaví. Spíš slouží obrovské místní rafinérii, která se nachází několik kilometrů po proudu řeky. Skluz, z něhož Erebus v létě roku 1826 spustili na vodu, leží pod betonovým podlažím současného terminálu spojujícího Pembroke s přístavem Rosslare v Irsku. Když sem zavítám, stále si dovedu představit, jak to tu kdysi vypadalo. Původní rozložení cest vedoucích kolem řady několika zachovalých šedých břidlicových domů, které tu postavili ve dvacátých letech devatenáctého století pro vedoucí a předáky, je tiše ohromující. Stavby působí stejně bytelně a pyšně jako georgiánské městské domy v Londýně. V jednom z nich žil Thomas Roberts, mistr loďař, jenž dohlížel na stavbu Erebu. Do vzdáleného kouta jihozápadního Walesu přišel v roce 1815, kdy byly loděnicím jen dva roky.

Dalšími odpovědnými osobami tohoto podniku byli kromě Robertse i dřevařský mistr Richard Blake a dohlížitel James McKain. Nepracovalo se jim spolu snadno. McKainův úředník Edward Wright u soudu tvrdil, že ho Richard Blake napadl; konkrétně ho obvinil z toho, že mu „několikrát zakroutil nosem a zaujal výhružný postoj se záměrem udeřit [ho] deštníkem“. Roberts s McKainem vedli nekonečné spory a neustále se vzájemně obviňovali z korupce a zanedbání povinností. Roku 1821 toho měl McKain dost a přijal nové místo v loděnicích v Sheerness. Nahradil ho Edward Laws. Dusná atmosféra se začala pročišťovat a 9. leden roku 1823 přinesl vítanou novinu: Námořní rada vyjádřila Pembroke naprostou důvěru, když loděnici zadala stavbu bombardovací lodi s výtlakem 372 tun navržené někdejším inspektorem námořnictva sirem Henrym Peakem. Plavidlo se mělo jmenovat Erebus.

Nebyla to velká loď. Při svých 32 metrech nedosahovala ani poloviční délky běžné válečné lodi a s váhou 372 tun byla ve srovnání s Nelsonovou dvoutisícitunovou Victory skutečně malou rybkou. Měla být ale odolná a připomínat spíš remorkér než líbivou plachetnici. Paluba a trup musely být dostatečně silné, aby vydržely zpětný náraz dvou obrovských palubních moždířů s kalibrem 30 a 10 centimetrů. Proto bylo třeba plavidlo zpevnit úhlopříčným železným tužením přinýtovaným k prknům v nákladovém prostoru, které posílilo trup a zároveň loď odlehčilo. Lodní trup musel být dost velký na to, aby pojal těžké granátové střely, a loď měla být navíc vyzbrojena deseti malými děly pro případ nepřátelského střetu na vodě.

Erebus postavili téměř výhradně ručně. Ze všeho nejdřív se kýl, pravděpodobně sestavený ze šikmo seříznutých kusů jilmu, vyzvedl na špalky. K němu se připevnil hlavní trámec příďové části a na druhém konci lodi i kormovec podpírající kormidelní list. Kolem těchto těžkých trámů se usadila kostra lodi vyrobená z dubového dřeva z lesa Dean v Gloucestershiru, které sem dopravili na člunech po řece Severn. Tento úkol vyžadoval značnou řemeslnou dovednost: stavitelé lodí museli najít takové části stromů, které by přesně odpovídaly klenutí plavidla, a zároveň vzít v úvahu budoucí rozpínavost a smršťování dřeva.

Jakmile byla lodní kostra na místě, nechala se vyschnout. Následovalo položení prken o tloušťce osmi centimetrů od kýlu vzhůru, později se přidaly palubní trámy a palubní deska.

Se stavbou Erebu se nespěchalo. Na rozdíl od jeho budoucí sesterské lodi Terror, postavené v devonském Topshamu za méně než rok, trvalo dvacet měsíců, než se ocitl na skluzu loděnice. Po skončení prací zaslal dohlížitel námořní radě účet ve výši 14 603 liber – tedy zhruba dnešních 1,25 milionu liber.

V Pembroke vzniklo celkem 260 lodí. Pak Admiralita téměř sto let po spuštění Erebu na vodu usoudila, že jsou loděnice nadbytečné, a tamní pracovní sílu čítající 3 000 hlav s okamžitou platností zredukovala na pouhé čtyři zaměstnance. To bylo roku 1926, v roce generální stávky. K dočasnému obnovení chodu došlo za druhé světové války, kdy se tu stavěly hydroplány, a poslední dobou si sem místo proklestily i sklady a distribuční podniky, které využívají prostor ve starých hangárech. Když však naposledy procházím pod majestátním kamenným průchodem starých loděnic, s lítostí cítím, že jejich slavné dny skončily a už se nikdy nevrátí.

Po spuštění na vodu v Pembroke byl Erebus dle tehdejšího zvyku dopraven do jiné loděnice, kde ho čekalo řádné vybavení. Protože loď ještě neměla kompletní ústroj stěžňů a plachet, nejspíš ji odtáhli na jihozápad kolem mysu Land's End a pak Lamanšským průlivem do Plymouthu. V tamní nové, rušné loděnici, která se posléze stala základnou Královského námořnictva v Devonportu, ji přestavěli na plně vyzbrojenou válečnou loď: měla dva moždíře, osm desetikilových a dvě tříkilová děla, a veškeré stroje pro uskladňování a dodávku střeliva. Na stejném místě vztyčily i tři lodní stěžně, přičemž ten hlavní čněl do výšky 43 metrů.

Po tomto aktivním období však přišla dlouhá odmlka. Navzdory plné výbavě a výzbroji byl Erebus odstaven pod statusem „odstrojen“ (termín označující lodě, které neměly co na práci). Osmnáct měsíců kotvil v Devonportu a čekal, až se pro něj najde využití.

Říkám si, zda už tenkrát existovali pozorovatelé lodí: školáci se zápisníky a pery, kteří zaznamenávali dění a pohyb ve velkých loděnicích, tak jako jsem to kdysi dělával já s vlaky projíždějícími Sheffieldem. Dovedu si představit, že si zbrusu nový, bytelný trojstěžník se zavalitým trupem, který zjevně nikam nemířil, zamilovali. Loď měla svým způsobem styl: pyšnila se zdobně vyřezávanou přídí, horní palubu lemovaly střílny, okna na záďovém čele rámovalo další zdobení a pozornost jistě přitáhly i zřetelně vystouplé zadoboční galerie ukrývající latríny.

Kdyby se v loděnici zdržovali jednoho temného zimního rána koncem roku 1827, na palubě HMS Erebu by zaznamenali čilé hemžení: stahovaly se kryty, rozsvěcely lampy, kolem pluly čluny, stěžně se opatřovaly lanovím, zvedala se ráhna, svinovaly plachty. V únoru roku 1828 se Erebus objevil v takzvané „knize pokroku“, která zaznamenávala pohyby všech lodí Královského námořnictva. V knize stálo, že byl „vyzvednut na skluz, zbaven chráničů a poměděn po čáru ponoru při nákladu“. To všechno byly zjevné známky přípravy na službu. Loď vytáhli z vody na skluz a ochranné dřevěné obkládání na jejím trupu nahradili měděnou vrstvou sahající až po úroveň bezpečného naložení (zanedlouho se jí začalo říkat Plimsollova značka). Královské námořnictvo s mědí experimentovalo od šedesátých let osmnáctého století. Opláštění mělo zabránit škodám způsobeným šášní lodní známou jako „mořský termit“; ta napadala lodní trámy a prožírala je skrz naskrz. Pomědění bylo jasnou známkou toho, že loď čeká brzká plavba.

Dne 11. prosince roku 1827 komandér George Haye z britského Královského námořnictva vstoupil na palubu Erebu jako jeho první kapitán.

Během následujících šesti týdnů Haye podrobně zaznamenával přísun lodních zásob a proviantu: 20. prosince bylo objednáno 840 kilogramů chleba, 100 litrů rumu, 28 kil kakaa a 580 litrů piva. Vydrhly se paluby, plachty a lanoví se připravovaly k plavbě a posádka čítající přibližně šedesát mužů se seznamovala se zbrusu novou lodí.

Kapitánův deník poněkud stroze zaznamenává první den její aktivní služby: „8.30. Lodivod na palubě. Zvedáme kotvu. Přetahují nás k bóji.“ Psal se 21. únor roku 1828.

Další ráno minuli Eddystonský maják, který označoval nebezpečné skalisko jihozápadně od Plymouthu poseté vraky lodí, a zamířili k neblaze proslulým vodám bouřlivého Biskajského zálivu. Loď si teprve zvykala na plavbu, a tak se celkem vzápětí vyskytly potíže – do kapitánovy kabiny například zatékalo, na což si postěžoval v lodním deníku: „Každé dvě hodiny vyléváme z kajuty vodu“, „Celé odpoledne vyléváme“. Na širokou, těžkopádnou loď však Erebus utěšeně postupoval vpřed. Čtyři dny po vyplutí posádka překonala Biskajský záliv a ocitla se na dohled mysu Fisterra při severním pobřeží Španělska. Dne 3. března dosáhli mysu Trafalgar. Mnozí z mužů na palubě se jistě tísnili u zábradlí, aby zahlédli místo jednoho z nejkrvavějších vítězství v historii britského námořnictva. Jeden či dva ze starších námořníků tu s Nelsonem možná i bojovali.

Následující dva roky Erebus hlídkoval ve Středozemním moři. Ze vpisků v lodním deníku, které jsem prostudoval v Britském národním archivu, se zdá, že jeho povinnosti nebyly nijak náročné. Poznámky s nadpisem „Zpozorováno na moři“ se omezují na pracný a svědomitý záznam informací o stavu počasí, čtení kompasu, urazené vzdálenosti a každém poupravení plachet: „Rozvinutá kosatka a vratiplachta“, „Zvedáme hlavní plachtu a unášeč“, „Rozvinutá brámová plachta“. Nepřijde vám, že by měli kdovíjak naspěch. Na druhou stranu k tomu nebyl důvod. Mezinárodní řevnivosti na chvíli odzvonilo. Napoleon byl vyřazen ze hry a jeho korunu si nikdo nenárokoval. Je sice pravda, že v říjnu roku 1827, několik měsíců před vysláním Erebu do služby, zaútočily britské, ruské a francouzské válečné lodě v zálivu Navarino na turecké námořnictvo, aby podpořily Řecko ve válce o nezávislost na Osmanské říši, ale tento krvavý konflikt, jenž nakonec vyústil v rozhodující vítězství spojenců, se ukázal být ojedinělý. Velké národy pro jednou spolupracovaly, spíš než aby mezi nimi docházelo ke střetům. Nejhorší, s čím se musely obchodní lodě ve Středozemí potýkat, byli korzáři – piráti z berberského pobřeží –, ale i jejich činnost po námořním tažení proti jejich základnám poněkud upadla.

Jedinou povinností Erebu tak bylo ukazovat vlajku, všem připomínat námořní nadvládu své země a obtěžovat Turky, kdykoliv to bylo možné. Loď plula z Tangeru podél severoafrického pobřeží do Alžíru, kde britská posádka oslavila její příjezd jedenadvaceti výstřely, na něž Erebus odpověděl palbou z vlastních děl. Zde kapitán Haye celkem poutavě popisuje, jak bylo na palubu dopraveno šest pytlů, které „prý obsahovaly 2 652 zlatých zecchinů a 1 350 dolarů, jež měly být odevzdány několika kupcům v Tunisu“. Po odplutí z Alžíru se v deníku objevuje první záznam o trestu na palubě: John Robinson obdržel dvacet čtyři ran bičem za to, že se „uléval v podpalubí, když byli všichni povoláni do služby“.

Lenost či neschopnost bleskově vyhovět rozkazům se považovala za závažné porušení disciplíny a Robinson, jehož zbičovali před celou posádkou, posloužil jako varovný příklad. Svlékli mu košili a za zápěstí ho přivázali k příčkám palubního ochozu. Výkonu trestu se pravděpodobně zhostil loďmistr a jako nástroj mu posloužila obávaná devítiocasá kočka, tedy bič s devíti lanky opatřenými uzlíky, které drásaly jako kočičí drápy.

Někteří muži byli hrdí na to, že vydrželi bičování: dali přednost deseti minutám bolesti před deseti dny v podpalubním vězení. Michael Lewis, autor knihy Navy in Transition 1814–1864, dokonce naznačuje, že „nechat se zbičovat bylo svým způsobem umění… Dobrý námořník s patřičnou zkušeností dokázal snést čtyři tucty ran s klidem, který biči odňal představu bolesti jakožto trestu a varování a v myslích lidí ho spojil s běžnou rutinou“. Změna však byla na spadnutí. Jen o pár let později, počínaje rokem 1846, se v důsledku vytrvalých snah poslance Josepha Humea muselo každé bičování na moři hlásit Dolní sněmovně. Nařízení mělo okamžitý dopad. V roce 1839 došlo na lodích k více než dvěma tisícům bičování; do roku 1848 tento počet klesl na 719. Devítiocasou kočku námořnictvo zakázalo okolo roku 1880, přestože tělesné tresty holí se udílely ještě dlouho po skončení druhé světové války.

Až na Robinsonovo zbičování plynul čas poklidně dál; každý den byl totožným rituálem jedení, spánku, práce na palubě a nekonečného čištění a drhnutí. Za posedlostí „vydrhnutými hamakami a vyčištěnými šaty“ bylo samozřejmě víc než pouhá čistotnost. Šlo především o rutinu, protože bez rutiny neexistovala disciplína.

Občas se přihodilo i něco zajímavějšího. Dne 7. dubna roku 1828 kapitánův deník hlásí, že posádka vstoupila na loď mířící z Terstu do New Yorku a prohledala ji. Dne 24. června námořníci „zpozorovali 1 linii ruských bitevních lodí a brigu. Na pozdrav vypálili 13 ran a krytá jola převezla kapitána k plavidlu, které se ukázalo být vlajkovou lodí ruského admirála“. Tentýž den v deníku stojí: „Návrat člunu. Otevřen sud vína č. 175. Devadesát a půl litru.“

Od chvíle, kdy Erebus dorazil na své stanoviště v okolí Řecka a Jónského souostroví, sekce „Zpozorováno na moři“ čím dál víc připomíná prázdninovou brožuru. Poznámky zmiňují nekonečné dny „lehkého vánku a dobrého počasí“ a k tomu itinerář snů: Kefalonia, Korfu, Syrakusy, Sicílie a Capri. Oficiální umístění Erebu mohlo být stěží idyličtější, pokud jste zrovna nebyli Caleb Reynolds z námořního dělostřelectva, který obdržel čtyřiadvacet ran bičem za „nečistotnost a neuposlechnutí rozkazu“; anebo Morris, dobrovolník první třídy, jenž dostal „12 ran za opakované zanedbání povinnosti a neuposlechnutí rozkazů“. Když uvážíme jeho idylickou polohu, Erebus se nezdál být šťastnou lodí.

Věci se začaly měnit začátkem druhého roku jeho služby ve Středomoří, kdy byl kapitánem jmenován Philip Broke. Přístup syna kontraadmirála sira Philipa Bowese Verea Brokea, jenž se v roce 1813 proslavil odvážným polapením těžké fregaty USS^4 Chesapeake, se od toho Hayeova zjevně lišil. Určité rituály pokračovaly stejně jako předtím – deník dál zaznamenává všední podrobnosti mytí, čištění palub i jejich drhnutí pemzou, zmiňuje stav zásob, směr větru a svinování plachet –, ale bití je zjevně na ústupu. Broke mezi posádkou prosazoval disciplínu jiným způsobem, anebo měl alespoň jiné priority, pokud šlo o využití lodi. Deník každý týden, a později téměř denně, zaplňují poznámky o dělostřeleckých cvičeních. 13. dubna roku 1829: „Výcvik oddílu námořníků u velkých děl a námořního dělostřelectva s malými zbraněmi.“ 20. dubna, poblíž ostrova Hydra: „Výcvik oddílu námořníků se širokými meči.“ 6. května: „Výcvik oddílu námořníků, střelba na cíl s pistolemi.“ Ať už šlo o způsob, jak se vyrovnat s věčným problémem nudy, anebo odpověď na konkrétní nařízení Admirality, Broke, na rozdíl od svého předchůdce, loď mnohem více vnímal jako bojový stroj. Nikdy však nedostal příležitost předvést, co dokáže; v květnu roku 1830 byl Erebus na cestě domů, aniž by jedinkrát nepřátelsky vypálil z děla.

Následují dva pozdější a svým způsobem vřelé vpisky: „Spuštěn člun, aby se mohla posádka vykoupat“ a při dosažení Gibraltaru 27. května, „Zastávka k vykoupání“. Nový kapitán dával zjevně přednost koupání před bičováním.

O tři týdny později se Erebus ocitl na dohled majáku Lizard. Dne 18. června dal kapitán Broke naposledy příkaz k vyvezení těžkých děl a 26. června roku 1830 dosáhla loď Portsmouthu, kde svinula plachty a stáhla vlajku jako výraz úcty králi Jiřímu IV., který to ráno zemřel. (Úcty, jíž se panovníkovi nedostalo v úmrtním oznámení deníku The Times: „Nikdy nebylo jedince, kterého by jeho bližní oplakávali méně než tohoto zesnulého krále. Čí oko pro něj zaplakalo? Čí srdce jedinkrát odbilo v upřímném zármutku?“) Na trůn příštího dne nastoupil králův mladší bratr korunovaný jako Vilém IV. Deset let, které Vilém strávil u námořnictva, mu vyneslo Nelsonovu chválu a srdečné označení „král námořníků“.

Královská koruna přešla do nových rukou a kapitán Broke se svou posádkou byli vyplaceni. Navzdory kapitánovým usilovným snahám vycvičit své muže v tom, jak správně vyvážet děla a blýskat meči, se z Erebu už nikdy neměla stát válečná loď.

Vítězoslavný okamžik v dějinách polárních výprav:

James Clark Ross roku 1831 objevuje severní magnetický pól.

KAPITOLA 2

MAGNETICKÝ SEVER

Přestože léta, během nichž Erebus hlídkoval ve Středozemním moři, byla pro Královské námořnictvo obdobím relativní zahálky, přinesla i jisté výhody. Násilné verbování bylo věcí minulosti. Muži si mohli svobodně zvolit, na jaké lodi budou sloužit. Námořnictvo se stalo specializovanější a profesionálnější institucí. S koncem napoleonských válek navíc došlo k otevření nevojenských námořních aktivit, jež poskytly schopným, smělým a lépe kvalifikovaným jedincům příležitost využít britské námořní převahy ke sledování nových cílů: rozšiřování zeměpisného a vědeckého povědomí prostřednictvím průzkumných a objevných plaveb.

Podnět k tomuto novému směřování dali především dva významní muži. Jedním byl polyhistor a typický zástupce osvícenství Joseph Banks. Banks jako spisovatel, cestovatel, botanik a přírodovědec roku 1768 obeplul svět s kapitánem Cookem. Do rodné země se vrátil s nepřeberným množstvím vědeckých informací a zároveň zmapoval dříve neznámé kouty planety. Druhý byl Banksův chráněnec John Barrow, čilý a ctižádostivý úředník státní správy, jehož roku 1804 ve věku čtyřiceti let jmenovali druhým tajemníkem Admirality.

Barrow a Banks kolem sebe shromáždili skupinu podnikavých vědců a mořeplavců. Cílem snah inspirovaných dílem německého přírodovědce Alexandera von Humboldta bylo podpořit mezinárodní úsilí, zmapovat, zaznamenat a popsat planetu, její geografii, přírodopis, zoologii a botaniku. Toto snažení mělo nastolit program zlatého období britského výzkumnictví podníceného vědeckou zvídavostí spíš než válečnou slávou.

Barrowovou prioritou byla částečně prozkoumaná arktická oblast. Když John Cabot, Ital sídlící v Bristolu, roku 1497 objevil Newfoundland, vyvstala otázka, zda by nebylo možné objevit i severní cestu do „Kataje“ (Číny) a Indie, která by dokázala konkurovat jižní trase přes mys Horn (v té době ovládané Španěly a Portugalci). John Barrow využil svou pozici u Admirality, veškeré představitelné styky i každý dostupný vliv, aby tyto výzkumné snahy prosadil. Pokud by námořnictvo objevilo spojnici mezi Atlantským a Tichým oceánem, Británii by se podle něj dostalo nesmírné výhody v podobě bezpečnějších a kratších plaveb na lukrativní Východ.

Kolem roku 1815, kdy se konala bitva u Waterloo, lovci velryb – zapomenutí aktéři polárních výprav a zároveň jediní lidé, kteří pravidelně sledovali dění ve vodách Arktidy a Antarktidy – připluli ze severu se zprávou, že se kolem Grónska láme led. Jeden z nich, William Scoresby, byl toho názoru, že pokud by někdo dokázal překonat vrstvu ledu mezi 70° a 80° s. š., cestou k pólu by posléze narazil už jen na čistou vodu, a tudíž měl výtečné vyhlídky k proplutí do Pacifiku. Svá slova podpořil tvrzením o velrybách, které námořníci zasáhli u Grónska harpunami; tytéž velryby se později objevily jižně od Beringova průlivu, se zmíněnými harpunami stále zabodnutými v boku.

Barrow, zlákán představou nezamrzlého polárního moře, přesvědčil Královskou společnost, aby stanovila sestupnou škálu odměn za úspěšný průnik do arktických vod. Ty se pohybovaly v rozmezí 5 000 liber první lodi, která dosáhne 110° v. š., až k hlavní výhře ve výši 20 000 liber za objevení samotné Severozápadní cesty. S podporou sira Josepha Bankse posléze oslovil prvního lorda Admirality Roberta Dundase, druhého vikomta z Melville, a Královskou společnost s návrhem uspořádat dvě veřejně dotované arktické expedice: jednu s cílem najít cestu z Atlantiku do Tichého oceánu, druhou směrovanou k severnímu pólu za účelem prověřit pravdivost hlášení o otevřených vodách za vrstvou ledu.

Pro Roberta Dundase musel být tento návrh příležitostí, kterou mu seslalo samo nebe. Skot, jehož otec si vysloužil neblahou pověst prvního ministra v dějinách obžalovaného ze zneužití veřejných fondů, byl u Admirality šestým rokem a většinu času odolával snahám o zkrácení rozpočtu pro námořnictvo. Barrowův návrh nabízel způsob, jak udržet některé z existujících lodí činné, a tak odrazit kritiku, že námořnictvo vlastní tolik plavidel, že neví co s nimi.

Pozici vůdce jedné z expedic Admiralita nabídla skotskému námořníkovi Johnu Rossovi. Ross, třetí syn reverenda Andrewa Rosse, pocházel z rodiny žijící poblíž města Stranraer v hrabství Wigtownshire, jehož dobrý, přirozený přístav byl pravidelnou zastávkou lodí Královského námořnictva. Rodiny tehdy v rámci vzdělání běžně posílaly své potomky k námořnictvu a John nastoupil v devíti letech na palubu jako dobrovolník první třídy. Ve třinácti byl přeložen na válečnou loď s osmadevadesáti děly Impregnable. Následovala zářná kariéra plná bitev. Když koncem roku 1818 obdržel dopis, jenž ho ustanovoval vůdcem expedice Admirality s cílem nalézt Severozápadní cestu, bylo mu čtyřicet let, těšil se obecné vážnosti a většinu života strávil ve službě.

Ross, jemuž bylo svěřeno velení lodi Isabella, využil svého postavení a na palubu dostal svého osmnáctiletého synovce Jamese Rosse. James se řídil strýcovým příkladem: v jedenácti letech se přidal k námořnictvu a sloužil pod jeho velením v Baltském a později Bílém moři u severního Ruska. Na Isabellu nastoupil jako lodní poddůstojník, což byl tradičně první krok na cestě k tomu stát se placeným důstojníkem.

James byl vysoký, dobře stavěný a vzdělání získané u námořnictva mu skvěle posloužilo. Dozvěděl se spoustu věcí o nejnovějším vědeckém pokroku, zvláště v oblastech navigace a geomagnetismu. Schopnost pochopit a využít magnetické síly byla jednou z velkých vědeckých úspěchů raného devatenáctého století, na němž se James Clark Ross (později si ke jménu přidal „Clark“, aby se odlišil od svého strýce) důvěrně podílel.

V čele HMS Trent, jedné z lodí pověřené doplutím k severnímu pólu, pak stanul další profesionální námořník, dvaatřicetiletý John Franklin. Stejně jako John Ross se i on aktivně účastnil napoleonských válek: v pouhých patnácti letech byl vržen přímo do víru boje na palubě lodě HMS Polyphemus v bitvě o Kodaň, poté přijal místo poddůstojníka pod velením Matthewa Flinderse, jenž zmapoval podstatnou část pobřeží Austrálie (tehdejšího Nového Holandska). Mladý Franklin se toho od Flinderse, jehož vzorem byl samotný kapitán Cook, hodně naučil. Ještě mu nebylo ani dvacet a získal další bojovou zkušenost jako signální důstojník HMS Bellerophon v bitvě u Trafalgaru. Ve dvaadvaceti letech měl hodnost poručíka. Když se v květnu roku 1818 neobyčejně pohledný James Ross v Lerwicku na Shetlandách, kde se Isabella a Trent připravovaly na plavbu do Arktidy, s boubelatým, předčasně plešatícím Johnem Franklinem s kulatou tváří setkal poprvé, musel ho považovat svým způsobem za hrdinu. Nemohl tušit, že se jejich cesty v budoucnu znovu setkají ani že se stanou muži nejvíce spojovanými s dramatickou dráhou lodi HMS Erebus.

Jako mnoho starších námořníků té doby byl Franklin vzdělaný polyhistor se zvláštním zájmem o magnetismus. Šlo o jeho vůbec první arktický podnik a bral ho velmi vážně. Franklinův životopisec Andrew Lambert popsal jeho tehdejší rozpoložení následovně: „Možná neměl univerzitní rodokmen ani status člena Královské společnosti, zato obeplul svět, udělal si o něm vlastní obrázek a bil se s královými nepřáteli. Byl někdo, a pokud by se tento podnik ukázal jako úspěšný, mohl čekat povýšení.“ Naneštěstí expedice, která ho měla zavést daleko na východ Ruska, narazila u Špicberků na ledovce hnané bouří a John se do šesti měsíců vrátil zpátky do Anglie.

Výprava Johna Rosse k Severozápadní cestě byla z počátku úspěšnější. Poté co dospěly k 76° s. š. a šťastně překonaly Baffinův záliv, Isabella a její společník Alexander se ocitly u vtoku na severozápadní straně zálivu. Bylo to ústí Lancasterova průlivu, které později vstoupilo ve známost jako brána k Severozápadní cestě. Zároveň to však bylo místo, kde se Ross dopustil vážné chyby, jež měla navždy poskvrnit jeho pověst. Při pohledu přes ústí směrem na západ došel k závěru, že neexistuje cesta skrz, protože se zdálo, že se před nimi tyčí vysoké hory. Ve skutečnosti šlo o husté mraky. Ross byl nicméně natolik přesvědčený o správnosti svého úsudku, že nejenže nezavolal důstojníky, aby mu domněnku potvrdili (zrovna v podpalubí hráli karty), ale dal údajnému horskému pásmu jméno Crokerovy hory podle prvního tajemníka Admirality. Byla to skutečně prazvláštní epizoda. Ross poté z vlastní iniciativy nařídil otočit loď a zamířit domů; před tím však ještě stihl nasadit věcem korunu, když neexistující záliv pojmenoval Barrowův. Jakmile se ukázalo, že šlo o omyl, Barrow byl zlostí bez sebe a nikdy už Johnu Rossovi nedůvěřoval.

Vábení Severozápadní cesty však zůstávalo i nadále silné, a tak Barrow vzápětí zaměřil svou velkorysou pozornost na Williama Edwarda Parryho, kapitána druhé lodi Rossovy expedice Alexander. Toho povolali, aby stanul v čele dalšího pokusu o objevení Cesty. Edward Parry, jak se mu obvykle říkalo, byl ve svých třiceti letech o něco mladší než John Ross i Franklin, ale u námořnictva, k němuž se přidal ve třinácti, strávil víc než polovinu života. James Clark Ross znovu přijal pozici poddůstojníka. Jeden z důstojníků, s nímž Parry sloužil na Alexanderovi, byl uznávaný mořeplavec ze Severního Irska Francis Rawdon Moira Crozier. Z něj a Jamese Rosse se později stali celoživotní přátelé a Crozier, stejně jako Ross, sehrál zásadní roli v osudu Erebu a jeho sesterské lodi Terror.

Parryho expedice za účasti lodí Hecla a Griper se stala jednou z vůbec nejplodnějších arktických výprav. Nejenže posádka překonala Lancasterův průliv a Crokerovy hory odstranila z mapy, ale také pronikla hluboko do Severozápadní cesty. Výprava se oproti původnímu plánu rozhodla přezimovat na ponurém, dosud neznámém ostrově daleko na západě, který pojmenovala Melvillův po svém mecenáši. Posádka byla na podobnou situaci naštěstí dobře připravená; každý muž dostal na noc pokrývku z vlčí kůže a se zásobami se zacházelo nanejvýš opatrně. Zahrnovaly Burkittův výtažek sladu a chmelu a také citronovou šťávu, ocet, kysané zelí a fermentovanou zeleninu na obranu proti kurdějím. Než se v listopadu roku 1820 znovu ocitli na vodách Temže, Parrymu a jeho lodím se podařilo proniknout stovky kilometrů do dříve neznámé země. John Franklin zatím navzdory svému neúspěchu při výpravě na severní pól dostal od Barrowa další šanci. Společně s Georgem Backem a doktorem Johnem Richardsonem mu bylo svěřeno velení pozemní expedice s cílem zmapovat tok řeky Coppermine směrem na sever až k jejímu ústí v Arktickém moři. Šlo o drsnou divočinu a Franklin, jenž strávil většinu profesního života na moři, pravděpodobně nebyl tím nejvhodnějším kandidátem pro tak náročný pozemní průzkum. Kromě toho musel nést těžké vybavení potřebné ke splnění vědeckých povinností expedice.

Výprava přinesla významné zmapování nového území kolem toku řeky i arktického pobřeží, ale Franklin příliš dlouho otálel s návratem a jeho muže s příchodem zimy zastihlo špatné počasí. Došlo jim jídlo, a tak byli nuceni přežívat na bobulích a mechu, kdykoliv se jim nějaké poštěstilo najít. Franklin později vzpomínal, že jednoho dne „celá skupina snědla zbytky starých bot [mokasín z nevyčiněné kůže], aby si před únavnou celodenní cestou posílila žaludky“. Strašlivé podmínky vyústily v trpký rozkol. Deset z kanadských voyageurs (obchodníků s kožešinami, již zároveň fungovali jako zvědové a nosiči) doprovázejících výpravu cestou domů zahynulo a jeden z přeživších, Michel Terohaute, vzbudil podezření, že vyvázl jen díky kanibalismu. Posléze zastřelil anglického člena expedice poddůstojníka Roberta Hooda, než byl sám zastřelen zástupcem velitele výpravy doktorem Johnem Richardsonem.

Neorganizovaný zmatek na konci expedice byl některými Franklinovými současníky považován za důsledek jeho zatvrzelosti a neochoty naslouchat voyageurům a místním Inuitům. Redaktor vydání Franklinových deníků z roku 1995 ho shrnul jako „neochvějného představitele kultury imperialismu nejen v rámci jejích četných pozitivních rysů, ale i v těch méně šlechetných oblastech“. Když se však Franklin o rok později vrátil domů a předložil svou verzi boje o přežití, který musel s posádkou svést, nikoho ani nenapadlo kritizovat ho za to, že ohrozil sebe či své muže. Z jeho knihy se stal bestseller a z autora oblíbený hrdina: muž, který snědl vlastní boty.

Barrowův zdlouhavý nájezd na Severozápadní cestu přinesl výsledky, a i když byl neúspěšný, natolik rozdmýchal představivost veřejnosti, že se z mužů jako Parry, Franklin a James Clark Ross staly zářící hvězdy na zbrusu nové nebeské klenbě – ve světě, kde se hrdinové nebijí s nepřítelem, ale se živly.

Zatímco Erebus roku 1824 v tichém zákoutí jihozápadního Walesu postupně nabýval podoby, jiné bombardovací lodě, Heclu a Fury, čekalo další tažení proti ledu. Edward Parry, tehdejší objevitelská celebrita, na niž bytelná konstrukce a posílený trup plavidel udělaly dojem, si je zvolil pro další útok na Severozápadní cestu. Nová expedice znamenala krok vzhůru pro Jamese Clarka Rosse: vysoký mladík s rovným držením těla a hřívou hustých tmavých vlasů byl ustanoven druhým důstojníkem na Fury. Samotná výprava však tak úspěšná nebyla. Nejprve lodě zdržel tlustý led v Baffinově zálivu. Posádka se jím pokusila proniknout tak, že do něj vrazila kotvy a pak se pomocí kotevních lan přitahovala vpřed, ale šlo o nebezpečnou metodu, která, jak ostatně přiznal i sám Parry, se mohla ošklivě zvrtnout. Při jedné příležitosti zaznamenal: „Kotva zničehonic vylétla a tři námořníci z Hecly padli k zemi jako podťatí.“ Potom Fury najela na mělčinu a posádce nezbylo než ji nechat na břehu Somersetu. Po jediné zimě se rozhodli pro návrat domů.

Barrow byl však o Parryho kvalitách i nadále přesvědčený, a tak mu s významnou podporou sira Humphryho Davyho z Královské společnosti svěřil pokus o dobytí severního pólu. Další slibný talent té doby James Clark Ross byl ustanoven Parryho zástupcem. Na palubě byl i Rossův přítel Francis Crozier a nový pomocný lékař Robert McCormick, jenž měl sehrát významnou roli v Rossových budoucích dobrodružstvích. V červnu výprava dorazila ke Špicberkům, odkud muži pokračovali na saních tažených soby směrem k severnímu pólu. Cílem bylo urazit zhruba třiadvacet kilometrů za den. Zamířili na sever, cestovali v noci a ve dne odpočívali, aby se vyhnuli sněžné slepotě. Sobové se však jako tažná zvířata naneštěstí příliš neosvědčili, a tak je později zabili a snědli. Koncem července se postup zpomalil na půldruhého kilometru za den. Výprava se rozhodla pro návrat. Muži si připili na zdraví krále Viléma a vyzvedli zástavu, již hodlali vztyčit na pólu.

I když nedospěli ke svému cíli, Parry a jeho posádka slavili značný úspěch. Dosáhli nového maxima v cestě na sever – 82,43° s. š., zhruba 800 kilometrů od severního pólu – což byl nejlepší výkon na příštích téměř 50 let. Sám Ross přežil osmačtyřicet dní uprostřed ledu a zastřelil ledního medvěda. Na druhou stranu nešlo popřít, že selhal další pokus o dobytí severního pólu, k čemuž se deník The Times patřičně vyjádřil ve svém prestižním úvodníku: „ Jsme toho názoru, že jižní polokoule skýtá mnohem lákavější oblast pro spekulaci; a je naším nejsrdečnějším přáním, aby byla za tímto účelem vypravena expedice.“ K něčemu takovému však nemělo dojít ještě řadu let.

James Ross byl po svém návratu v říjnu roku 1827 povýšen na komandéra, ale bez okamžitých vyhlídek na další práci ho s polovičním platem postavili mimo službu. Díky svému strýci však nemusel zahálet dlouho. John Ross, který po fiasku s Crokerovými horami čelil chladnému nezájmu Barrowa i valné většiny Admirality, jen o pár měsíců později získal od svého přítele Felixe Bootha, vlastníka továrny na gin, finanční podporu na novou polární výpravu. Booth nicméně požadoval, aby s sebou Ross přibral i synovce – což byla podmínka, s níž přímočarý, bručounský John rychle souhlasil. Dokonce slíbil, že James bude sloužit jako jeho zástupce, i když se ho dosud nezeptal. James, který byl v nejlepších letech a potřeboval peníze, naštěstí pro všechny zúčastněné souhlasil.

Booth slíbil, že do vybavení Victory – nikoliv Nelsonovy legendární vlajkové lodi, ale kolesového parníku o váze 85 tun, jenž dřív sloužil jako trajekt mezi ostrovem Man a Liverpoolem – investuje 18 000 liber svého lihovarského jmění. Ross usoudil, že protože Victory není zcela závislá na plachtách, snáze si prorazí cestu silným ledem. V principu to znělo logicky, ale problémy s parním strojem nastaly už téhož rána po vyplutí z Woolwiche. I když stroj pracoval na plný výkon, rychlost lodi nepřesáhla tři uzly. Ještě než opustili vody Severního moře, zjistili, že do ohřívacího systému vážně zatéká (jeden z jeho výrobců navrhl, aby díru ucpali směsí výkalů a brambor), a vzápětí, stále na dohled od Skotska, jeden z ohřívačů vybouchl – stejně jako trpělivost Johna Rosse, když mu tu novinu sdělili: „ Jako by někdo předurčil, že každý atom toho zařízení bude jen zdrojem obtíží, překážek a zla.“ V zimě roku 1829 se stroje k obecné úlevě všech na palubě nadobro zbavili.

Navzdory těmto počátečním nesnázím posádka dosáhla relativního úspěchu. John Ross, snad trochu rozpačitě, provedl Victory přes neexistující Crokerovy hory až na opačný konec Lancasterova průlivu. Cestou zmapoval východní pobřeží jižně položeného poloostrova, který pojmenoval Boothia Felix; přestože se název později zkrátil na Boothia, dodnes jde o jediný poloostrov na světě pojmenovaný po značce ginu. Posádka navázala oboustranně výhodný kontakt s místními Inuity. Na jednoho udělalo obzvlášť velký dojem, když mu Rossův tesař vyrobil dřevěnou nohu jako náhradu za tu, o niž ho připravil lední medvěd. Nová noha obsahovala i rytinu jména „Victory“ a příslušné datum.

Největší úspěch je však teprve čekal. Dne 26. května roku 1831, což byl druhý rok nakonec čtyřleté expedice, James Clark Ross vyrazil na osmadvacetidenní cestu na saních přes poloostrov Boothia s cílem určit severní magnetický pól. O pouhých pět dní později, 1. června, úspěšně naměřil magnetickou inklinaci 89°90′. Víc už se k magnetickému pólu přiblížit nemohl. „Skoro se zdálo, že jsme dosáhli všeho, co jsme si v těch vzdálených končinách přáli vidět a vykonat,“ napsal později John Ross; „jako by naše namáhavá cesta byla u konce a nám nyní nezbývalo než se vrátit domů a radovat se po zbytek svých dní.“

Vztyčení vlajky Spojeného království a připojení severního magnetického pólu jménem Velké Británie a krále Viléma IV. měly být předzvěstí hrdinského návratu, ale vrtošivé arktické počasí odmítlo spolupracovat. Led se uzavřel a přežití expedice bylo čím dál nejistější. Když se vidina dalšího přezimování v Arktidě změnila ve skutečnost, povznesenou náladu vystřídala trpká odevzdanost. V červnu James Ross triumfoval. O pouhých pár měsíců později jeho strýc John procítěně napsal: „Pohled na led pro nás byl jako mor, soužení, muka, zlo a čiré zoufalství.“

Bylo to horší, než kdokoliv čekal. Nebýt toho, že posádka zůstala v úzkém kontaktu s místními Inuity a přijala jejich způsob stravování bohatý na oleje a tuky, nepochybně by zahynula. Nakonec trvalo téměř dva roky, než oba Rosse a jejich společníky „oděné v hadrech divokých zvířat… a vyhladovělé na kost“ jako zázrakem zachránila velrybářská loď. Ukázalo se, že jde o Isabellu z Hullu, jíž John Ross velel před patnácti lety. Kapitán Isabelly dokázal stěží uvěřit svým očím. Domníval se, že strýc i synovec jsou už dva roky mrtví. Tolik lidí pochybovalo, že je ještě někdy uvidí, že když 12. října roku 1833 dopluli do města Stromness na Orknejích, celý národ byl jako u vytržení. Jejich přijetí v Londýně o týden později bylo jednoznačným triumfem. Posádku chválili a oslavovali za sílu ducha, s níž přečkala čtyři roky na ledu, vědecké úspěchy i výzkumné schopnosti. Tato téměř katastrofální výprava nejenže ani v nejmenším neodradila budoucí expedice, ale navíc zajistila, že Arktida zůstala výrazným cílem, k němuž Admiralita směrovala své ambice, a o mnoho let později se hluboce podepsala na mnoha životech. John Ross byl rehabilitován a pasován na rytíře. Okamžik vítězství mu nicméně zmařila nepříjemná roztržka se synovcem ohledně toho, komu má být připsána zásluha za objevení severního magnetického pólu. James si nárokoval výhradní uznání za přesné určení jeho pozice. Jeho strýc trval na tom, že kdyby tušil, že synovec hodlá vyrazit na pól, byl by ho doprovodil. Oficiální úsudek dal za pravdu Jamesovi. Vedle svého popudlivého, vznětlivého strýce působil zodpovědně a rozhodně – zdálo se, že je na něj spolehnutí. Koncem roku 1833 byl povýšen na kapitána a dostal za úkol provést vůbec první průzkum zemského magnetismu na Britských ostrovech. Stěží začal s prací, když se k němu donesly zprávy o dvanácti velrybářských lodích a 600 mužích uvězněných v ledu v Davisově průlivu mezi Grónskem a Baffinovým zálivem. Admiralita odsouhlasila záchrannou misi a její velení dle předpokladů svěřila právě Jamesi Clarku Rossovi. Ross si vybral loď jménem Cove postavenou ve Whitby a za prvního důstojníka si zvolil Francise Croziera.

Zatímco Ross a Crozier mířili z Hullu na sever do Stromness a severního Atlantiku, Admiralita se porozhlížela po vhodných podpůrných plavidlech pro případ, že by bylo třeba vyvinout dodatečné úsilí. Jedna ze dvou bombardovacích lodí uzpůsobených pro Parryho plavbu do Arktidy, HMS Fury, se rozbila o skály u ostrova Somerset, druhou, Heclu, před pár lety prodali. Tudíž zbýval HMS Terror, loď třídy Vesuvius postavená v roce 1813, jež za sebou měla řadu let aktivní služby; a dosud neprověřený a neozkoušený Erebus. Dne 1. února 1836 Admiralita vyslala do Portsmouthu základní posádku, aby Erebus oprášila a pak doplavila do Chathamu, kde měl čekat na povolávací rozkaz. Cove mezitím zastihlo strašné počasí; jedna vichřice loď pošramotila natolik, že ji od potopení podle všeho zachránilo jen chladné a klidné velení kapitána Jamese Rosse. Po návratu do Stromness, kde byly vykonány nutné opravy, Ross, Crozier a Cove znovu vyrazili do Davisova průlivu. U Grónska zjistili, že se všem velrybářským lodím kromě jedné mezitím povedlo z ledu osvobodit.

Navzdory tomu byly jejich záchranářské snahy považovány za hrdinské. Francise Croziera povýšili na fregatního kapitána a Jamesi Rossovi nabídli rytířství, které však ke zděšení mnoha svých příznivců odmítl; nejspíš měl pocit, že by si ho s titulem „sir James Ross“ pletli s jeho svárlivým strýcem, jenž nedávno sám povýšil do šlechtického stavu. V soukromém životě se však „nejpohlednějšímu muži u námořnictva“ – jak Rosse popsala budoucí manželka Johna Franklina, Jane Griffinová – tolik nedařilo. Mezi svými početnými výpravami potkal Anne Coulmanovou, osmnáctiletou dceru úspěšného yorkshirského majitele půdy, a zamiloval se do ní. Ross se zachoval, jak se sluší a patří, a napsal dopis dívčině otci, v němž se vyznal ze svých citů, a připojil žádost, zda by mohl Anne v domě její rodiny navštívit. Coulman mu zaslal popuzenou odpověď, v níž svazku jednoznačně zavřel dveře a zároveň vyjádřil pohoršení nad tím, že Ross chová podobné city „k pouhé školačce“. Proti nápadníkovi měl mnoho výhrad. „Váš věk [Rossovi bylo třicet čtyři] ve srovnání s věkem mé dcery, vaše povolání i značně nejisté a riskantní vyhlídky – to vše zamezuje tomu, abychom toto spojení podporovali.“

Anne však byla do Jamese zamilovaná stejně jako on do ní. Několik příštích let se dál tajně scházeli. Coulmanovo zatvrzelé odmítání jejich vztahu Rosse dohnalo až k tomu, že Anne napsal rozhořčený dopis: „Byl bych považoval za nemožné, že světské emoce mohou mít takový vliv – že zničí ty nejněžnější vzruchy srdce a způsobí, že otec jedná s vlastním dítětem s tak necitelnou tvrdostí a přísností.“ Jednou z výtečných vlastností Jamese Rosse však byla naštěstí i odhodlanost. Jakmile se k něčemu rozhodl, nenechal se jen tak odradit. Dál udržoval kontakt s Anne a ona s ním. Jejich vytrvalost nakonec došla odměny.

HMS Terror byl brzy vyslán na další misi; v červnu roku 1836 vyplul z Medwaye jako vlajková loď nejnovější ambiciózní expedice George Backa s cílem důkladněji prozkoumat severozápadní Arktidu. V září loď uvízla v pohyblivém ledu, který na ni celou zimu tvrdě dorážel. Nakonec se vymanila z ledového sevření a spolu s krou, v níž zůstala uvězněná, dospěla až do Hudsonova průlivu. S poničeným trupem ovázaným řetězem se Terroru stěží povedlo doplout k irskému pobřeží, kde bez dlouhých cavyků najel rovnou na pevninu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Erebus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.