Markéta Harasimová

OSMNÁCT

Markéta Harasimová

OSMNÁCT

e-kniha

Copyright © Markéta Harasimová,

www.marketaharasimova.cz, 2019

Foto na přebalu © Samphotostock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2019

ISBN 978 – 80 - 88363 – 06 - 4

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

KAPITOLA 1.

Ještě jednou jsem se přesvědčila, že v koženkovém batůžku leží pečlivě zabalený porcelánový slon ozdobený červenou stuhou. Byl tam. Trůnil v hnízdečku z měkkého svetru, kterého jsem se vzdala cestou na trénink, aby slon v narvaném autobusu nepřišel k úhoně.

Musím se usmát. Pořád mi to připadá neskutečné – poprvé v životě můžu dát klukovi dárek k Valentýnu! Co asi vymyslel Rosťa pro mě? Nemůžu se dočkat! Nejradši bych ty dvě hodiny tance, které mám před sebou, zkrátila na dvě minuty. Jen abychom už spolu mohli být sami…

Během uplynulého víkendu jsme se neviděli. Rosťa musel s rodiči na povinnou rodinnou návštěvu, a já se už třásla nedočkavostí, až mě zase obejme a rozcuchá mi pracně vytvořený účes.

Rychle v zrcadle zkontroluju svůj zevnějšek. Rosťa je bezesporu nejhezčí kluk z celého souboru. Vysoký, modrooký, se zlatohnědou záplavou vlasů na ramena a perfektně vymakaným tělem. Hm... asi taky nevypadám nejhůř, když se zbláznil právě do mě! Je fakt, že bych své rovné černé vlasy do pasu z fleku vyměnila za hřívu blond kadeří, ale zelené oči i špičatý pršák se mi celkem líbí. Jsou super! Však co – člověk se má denně pochválit, nikdo jiný to za něj neudělá! V mém případě ani náhodou...

„Hej, Veroniko!“ To do šatny vpadla Lenka. Je z našeho učňáku, sedíme v jedné lavici. Kromě ní z naší třídy tančí ještě Lucie, plavá a křehká jako víla – strašně jí tu jemnost závidím. Už proto, jak kontrastuje s mou vitalitou.

Srovnám si triko se zlatým nápisem Apokalypsa – tak se jmenuje náš taneční soubor - a vyběhnu Lence naproti. „Co mě honíš? Je čas, ne?“

„Pokud sis nevšimla, tak nácvik začal před pěti minutami!“

„Pět minut sem, pět minut tam!“ zazpívám bezstarostně a poskokem sbíhám ze schodů.

„Já bych se tam zas tak nehnala!“ zpraží mě Lenka.

„Proč ne?“ podivím se. To kamarádku zarazí. „No… Protože... se na tebe Hlaváč už ptal.“

„Ten? Pche! Víš, co mi může?“ mávnu s klidem rukou. A musím se pousmát. „Maximálně řekne něco ve smyslu: vážená mladá dámo, omluvte prosím mou smělost, nicméně se domnívám, že jste pravděpodobně zmeškala sedm minut rozcvičovacího kola. A z toho důvodu jsem nucen udělit vám slovní důtku,“ parafrázuju skoro doslova pokárání, kterým loni na podzim počastoval Katku. Na ty košaté věty nikdo z přítomných do smrti nezapomene.

Zvlášť poté, co Katka bez sebemenšího zaváhání odpověděla: „Skládám hlubokou a poníženou omluvu za své neodpustitelné zpoždění,“ a Hlaváč to blahosklonně odkýval se slovy, že omluvu přijímá. My ostatní však nebyli schopní pokračovat v rozcvičce. Myslím, že instruktorovi vůbec nedošlo, čemu jsme se tak řehtali. Jeho vyjadřování je hodně svérázné. Trvalo nám přes půl roku, než jsme pochopili, že si z nás nedělá legraci, ale tuto směšnou mluvu používá stále.

„Moc se nevysmívej,“ zamumlá Lenka a následuje mě do sálu. Přejedu pohledem všechny přítomné. Rosťa je až v zadní řadě – jako vždy. Logicky, když je ze všech nejvyšší. Usměju se na něj, ale asi mě nezahlédl, protože nijak nezareagoval. Zařadím se tedy na své místo a upřu vyzývavý pohled na Hlaváče.

Nic. Jen odvrátí oči a ani nemukne. Zbabělec!

Začnu se vlnit v rytmu hudby a za chvíli zapomínám na vše včetně času. Tanec je má vášeň! Miluju ho skoro stejně jako Rosťu, což je možná dáno tím, že tančím mnohem déle než trvá náš vztah. Odjakživa jsem byla pohybově nadaná. Chtěla jsem studovat konzervatoř, ale přijímačky byly nad mé síly. Jak řekla máma: když na školu kašleš osm let, nemůžeš sfouknout přípravu za dva tejdny. A ty už vůbec ne!

Pochopitelně měla pravdu, a tak jsem skončila na učilišti v 1. KČ, což kupodivu neznamená jednu korunu, nýbrž první ročník oboru kuchař – číšník s maturitou. Zpočátku jsem za jedinou výhodu považovala pravidelné týdenní praxe v restauraci Čtyři růže. Učení mě moc nebralo, i když jsem patřila mezi nejlepší ve třídě. Ty týdny však byly příjemnými oddechovkami.

Po třech letech mě ale škola chytla, což byl šok i pro mě. Dost velký. Dokonce jsem začala uvažovat i o tom, že bych šla po matuře dál. Rozhodně se mi nechce roznášet po zbytek života podnapilým chlápkům pivo a guláš. Případně se přihlouple usmívat na snobské frajery v kvádrech, kteří se tváří jako pupky světa, pokud se rovnou nepovažují za bohy. Tihle kravaťáci nás učnice buďto okázale přehlíželi, nebo měli naopak stupidní poznámky hodnotící naše nohy a pozadí.

Dělá se mi z nich nanic, i když se tomu ostatní holky vesměs smějí. A některým snad zájem těch blbečků i lichotí! Naivky. Kdepak, servírka ze mě nebude, to vím určitě.

Přichází rozdělení do párů. Než se stačím vzpamatovat, popadne mě Tomáš. Zamračím se a ohlédnu za sebe. Rosťa objímá Lucku, což mě okamžitě vytočí. Po těch čtyřech měsících, co s ním chodím, jsem si na něj vytvořila jakési monopolní právo – každý ví, že v Apokalypse jsme teď prostě dvojka!

„Co to má bejt za pohled?“ zasměje se Tom. „Chceš mě na místě popravit očima?“ Krátce mrkne na Lucku v Rosťově náruči a omluvně dodá: „Sorry. Jenom jsem využil příležitost, když seš teď k mání jednou na uherskej rok.“

Osobně myslím, že to Tomáš naplánoval schválně. Rosťa by s Lucií tančit nešel, když jsem tady já! Ačkoli by mi Tomova slova měla být příjemná a snad i jsou – na tom, že mi lichotí, není nic špatného – pocítím v hrudi varovné píchnutí. Netuším, co znamená, jen vím, že mě rozhodilo. Proč?!

„Hm… tak si mě užij. Ale jenom tady a teď,“ souhlasím velkoryse s Tomovým doprovodem.

„Jo, fakt? Celej podvečer budeš moje? Óóóó! Beru všema deseti. A neprotáhnem to na dýl?“

Povýšeně nakrčím nos. „Mám jiný plány.“

„A jéje - že tuším vo co go? Velká tlustá kniha s názvem Rostislav. Nebo je to mejlka?“

„Žádná mejlka,“ zavrtím hlavou. Neudržím se a zabloudím očima mezi tanečníky. Rosťa je bohužel mimo můj zorný úhel. Škoda! Párkrát popletu kroky, nedokážu se pořádně soustředit. Ale proč? Nic se přece neděje! Jenže ten nedefinovatelný, podivný pocit ve mně neúprosně hlodá dál.

Tom mě upřeně pozoruje. Vůbec se mi to nelíbí a navíc se ani nezdá, že by v jeho pohledu bylo okouzlení mou osobou. Kdoví, co má za lubem!

„Tak teď na mě zase dost blbě vejráš ty!“ neudržím se, jelikož mě jeho hypnotizující oči vyvádí z míry.

„Tak to moment, Veru,“ ohradí se. „Já tvůj pohled neoznačil jako vejrání! To bych si k dámě nikdy nedovolil. A navíc půvabný dámě. Jsem džentlas, víš? Jenže tys to nikdy neocenila. Nechceš to zkusit? Aspoň dneska...“

„Radši ne. Já si totiž galantností užiju ažaž! Neměj obavy,“ opáčím s úsměvem, který se mi na rtech objevil sám od sebe. Právě jsem si vzpomněla na dny, kdy jsme s Rosťou začali chodit. Bloumali jsme zasněženými podzimními ulicemi a zkoumali sametově modrou oblohu, podobnou večerní róbě poseté zlatými flitry. Po takové mimochodem šíleně toužím. Rosťa má smysl pro romantiku, rozhodně! První polibek měl vypočítaný na měsíční úplněk.

Ponořila jsem se do vzpomínek tak intenzivně, že mi unikla Tomova odmlka a navíc jsem zakopla o jeho nohy. Dvěma poskoky se snažím vyrovnat balanc, přičemž se mi podaří nabrat ramenem vedlejší pár. Ani jsem netušila, kolik mám síly! Oba zavrávorali, tanečník v pudu sebezáchovy pustil svou družku a zamával rukama ve vzduchu. Jeho nekoordinovaný pohyb měl za následek nejen pád nešťastné dívky, ale taky herdu do zad od hocha, který se v záplavě potu vlnil vedle něj.

Užasle sleduju tu řetězovou reakci, ale pak radši popadnu Toma a přiměju ho, aby pokračoval v tanci. Já nic! Ostatní se mají držet na nohou - jejich problém, když to nedokážou! No ne?

„Hm, ty jedeš,“ prohodí Lenka, která mě právě míjí levobokem. Jen pokrčím rameny, ale její tón se mi nějak nelíbí. Žádný smích - zní spíš zamyšleně. Nebo smutně? Nechovají se dnes všichni trochu bláznivě? Co s nimi děje? Nebo jsem to já, kdo je mimo mísu?

Rozkolísaní kolegové se zařadili zpět. Kromě dívky, kterou neudržel partner, mi kupodivu nikdo nedal najevo, jaká jsem nemožná kráva. Hodina nabrala spád, pot se jen lil a já byla skoro ráda, když přehrávač ztichl a mistr nás se zdvořilým pozdravem vybídl k odchodu.

Doběhla jsem do dívčí šatny mezi prvními, vylovila dárek pro Rosťu a protlačila se zpátky na chodbu, abych mu ho mohla co nejdřív předat. Poháněla mě nedočkavost - tak šíleně mi chyběl!

Postával o pár metrů dál: zvlhlé vlasy se mu nad čelem kroutily do prstýnků a v rukou držel balíček zabalený do zlatého papíru. Ani na vteřinu jsem nezapochybovala, že mi nese valentinku. Takže si taky vzpomněl!

Uklidnila jsem zrychlený tep, upravila si pramen vlasů spuštěný podél obličeje a s úsměvem mu vyrazila vstříc. Neušla jsem ani tři kroky, když k němu přistoupila Lucie. Rozesmátá, krásná a sebejistá se k němu přitočila a... políbila ho!

Ne... políbili se!

Rosťa se polibku vůbec nebránil a určitě nebyl zdrženlivý... naopak! Takhle mě nikdy nelíbal! Nikdy!

Ztuhlá zděšením jsem zůstala na místě jako přirostlá k dlažbě. A můj šok vystřídal další, když Rosťa Lucii podal zlatem blyštící dárek. Sebevědomě pohodila hlavou a s uměle svůdným úsměvem cosi zacvrlikala - ta nepřirozenost jí ovšem neubrala na půvabu! Měla jsem pocit, že všechno kolem zčernalo, a teprve po chvíli mi došlo, že mám před očima miliony mžitek. Mé zorné pole se zužovalo spolu s dechem. Znovu jsem se od hlavy k patě orosila potem, jako bych během uplynulých minut prožila další taneční dvouhodinovku. Nedokázala jsem na hadrových nohách udělat jediný krok, a dokonce mi vůbec nedošlo, že jsme na chodbě osaměli. Ostatní zmizeli v šatnách, odkud se rozléhal nesrozumitelný hovor a smích - nedokázala jsem ho pochopit. Čemu se kdo směje, když se boří svět?! S valentinkou v ruce jsem si připadala jako na pranýři.

A právě vtom se ke mně obrátila Lucka. Neuhnula pohledem, z něhož sršelo jasné vítězství, vzala Rosťu za loket a tiše pronesla krátkou holou větu. Taky se zahleděl mým směrem. Na okamžik jsem měla pocit, že jeho tváří prolétl provinilý výraz, ale ten vzápětí vystřídala vzdorovitá maska.

„Ahoj, Verčo,“ pozdravil drze, nepouštěje Lucčinu dlaň. Nezmohla jsem se na žádnou odpověď.

„Nepůjdem se převlíct? Nechce se mi strávit zbytek večera tady. Vím o lepších způsobech, jak si ho užít,“ zavrkala Lucie. V tu ránu jsem pro ni přestala existovat. Nicotná, zbytečná, páté kolo u vozu. Napadla mě jediná věc: je tak plytká a jednoduchá! Nevěřím, že ji Rosťa miluje!

Ovšem on se na ni podíval tak, že mě rázem vyvedl z omylu: jeho názor na ni se s tím mým fakt neslučuje. „Čus,“ rozloučil se se mnou a gestem naznačil, že míří k šatnám.

„Ro...“ Odkašlala jsem si, neboť mě zradil hlas. „Rosťo?“ Kdyby to aspoň neznělo tak pitomě prosebně! Ale teď je to už stejně jedno...

Jenže… něco mi přece říct musí! Po všem, co jsme spolu prožili, i když toho tedy nebylo tolik, nemůže odejít bez jediného slůvka na vysvětlenou!

Lucie výsměšně pozdvihla obočí a vrhla na mě vyzývavý pohled. Rosťa zůstal stát. Když se mé oči setkaly s jeho, projel mnou tolik známý, a přece jiný blesk. Bože, já ho miluju! A on zatím...! Ach, ne! Hlasivky znovu odmítly spolupráci.

„Nemohli bychom... potřebuju... S tebou mluvit. Sama...“ vypravila jsem ze sebe po chvíli chraptivě. Lucka obrátila oči v sloup, čímž dala najevo, jak nemístně se ztrapňuju. Nakonec však udělala otočku na patě a ladnou chůzí vyrazila pryč.

„Když myslíš, že ti to nějak pomůže,“ utrousila, zatímco mě míjela. Z jejího tónu čpěla tak silná ironie, že jsem měla co dělat, abych ji neuhodila.

„O čem chceš mluvit?“ zeptal se Rosťa. Podle něj snad není co řešit?! Takhle to rozhodně nenechám!

„Ty... a Lucka?“

„Ano, já a Lucka,“ zopakoval moje slova. „Jsme spolu. Ještě něco?“

„Ale...“

„Je to tak, Verčo. A nic se na tom nezmění. Já ji totiž miluju, a už to nějakou dobu trvá.“

Takže dnes jsem svou dávku šokujících zpráv ještě nevyčerpala... Je jich vskutku bezedná studnice! „Ale... Já to vůbec nechápu?“ Můj okoralý hlas byl prakticky neslyšný. Rosťa ke mně přistoupil blíž a ukazovákem mi zvedl bradu. Při tom doteku mě zelektrizovala prudká vlna citu. Toužila jsem dostat víc!

„Veroniko, promiň. Mám tě rád, ale nemiluju tě, prostě jsem to poznal. Můžem zůstat kamarádi, jestli chceš, ale to je nejvíc, co ti můžu nabídnout.“

Hlasitě jsem polkla. Kamarádi?! Zbláznil se? Jak můžu být jeho kamarádkou, když ho miluju? Vždyť to je uhozené!

Cítila jsem, jak se mé srdce rozbíjí na kusy, jejich ostré hrany se mi zarývají do hrudi a způsobují příšernou bolest. Jakoby ve mně vybuchla bomba a ničila celé mé nitro, duši. Nakonec zůstane jen vzduchoprázdno...

Ne! NE!!!

„Rosťo... proč? A... jak dlouho už... s ní...?“ vytlačila jsem ze sebe.

„Proč? Protože jsem se zamiloval. Chápeš? Určitě jo. Jsme spolu už dva týdny.“ Vyslovil to jako tiskový mluvčí, hlasem prostým emocí. Pouhé chladné konstatování. Slzy a knedlík v krku mi zabránily reagovat. Možná to tak bylo lepší.

„Tak Verčo...“ pokusil se – samozřejmě bez efektu - o útěchu.

„Jak jsi mohl?“ vypravila jsem ze sebe.

„Vím, podváděl jsem tě. Ale já ti prostě nechtěl ublížit.“

Bolest překryla zlost. „Tak tys nechtěl! A jak dlouho bys to takhle táhnul dál, co?!“

„Nevím,“ pokrčil rameny. „Ale asi už dlouho ne. Neměl bych na to.“

Blahodárný vztek zmizel. Odvrátila jsem obličej zkrabacený hrozícím pláčem – jen vypuknout. „Takže... konec?“ Strašlivé, neúprosné, definitivní slovo!

„Veroniko, tak mě pochop. Chci být s Luckou. Prostě chci.“ Zvedl ruku a obrátil mou tvář k sobě, čímž mě přinutil pohlédnout do jeho očí. Hlubokých, modrých a krásných. Pak mě lehce políbil na rty. Tvářil se vážně, ale odhodlaně.

Už jsem to nevydržela, odvrátila se a prchla od něj. Zapadla jsem na záchody, skočila do kabinky a svezla se na podlahu. Otřásal mnou zoufalý, trhaný vzlykot, který se nedal ovládnout. Plakala jsem dlouho, ale mé zklamání to ani trochu nezmírnilo. Jen jsem pak byla schopná trochu uvažovat.

Seděla jsem skrčená na chladných dlaždicích a ledovými prsty svírala třeštící hlavu. Udělala jsem snad něco špatně? A co? Jak jsem se měla chovat, abych byla... nenahraditelná? Čím jsem k sobě mohla Rosťu připoutat pevněji?

Nedokážu bez něj žít, pomyslela jsem si a projel mnou chvějivý pocit strachu a úzkosti. Ze samoty, osamění? Srdce mi svíral těžký krunýř.

Zúžil se mi dech, a tak jsem vstala a opláchla si obličej studenou vodou. Zrcadlo mi vrátilo smutný obraz: červené oči a nos jako bambule na zimní čepici mého brášky Káji. Zkoumala jsem svůj vzhled, ale nenacházela nic pěkného. Lucka je určitě hezčí. Štíhlá, skoro éterická, a ty její andělské vlasy! Ale já jsem přece taky k světu, když zrovna neproliju tři litry slané vody. Chci po takovém výkonu vidět Lucku! Jenže to jí nehrozí. Ona má všechno... a já jen prázdné ruce. A strašný pocit. Jak s ním budu žít? Bez Rosťovy lásky a blízkosti? Vrátím se do kabinky a zničeně klesnu na prkénko.

Byla jsem tak šťastná! Proč o tom musím mluvit v minulém čase? Všechno je k ničemu.

Nechce se mi oblékat a jít domů a je mi lhostejné, že mě tady možná zamknou. Pak ale na chodbě zaslechnu rachotit uklízečku s mopem a raději toalety opustím. Rozložitá žena v nevkusném pracovním plášti si mě přeměřuje jako děd Vševěd. „Cos měla dneska k vobědu, že tam vysedáváš takovou dobu, co?“ houkne na mě netaktně a s významným úšklebkem mrkne na dveře, z nichž jsem právě vyklopýtala. „Kdo tam má po tobě lízt a uklízet, co myslíš?“

„Závidíte mi stolici? Jestli potřebujete dobrý projímadlo, klidně vám poradím. Ale mám strach o záchod, taky by tu kanonádu nemusel vydržet,“ odseknu drze a nevynechám intenzivní pohled na její mohutné pozadí. „Taková prdel...“ dodávám jen pro sebe. Snad to baba neuslyší. Nikoli – uši má v kondici.

„Cože, ty couro jedna? Fracku sprostej nevychovanej! Přetáhnu tě metlou po tý drzý palici, že nespočítáš andělíčky, potvoro malá! Já ti ukážu, takhle se chovat k starýmu člověku. No počkej!“

Pochopitelně na nic nečekám. Naopak, kvapně pádím z dosahu jejích rukou, smetáku a oprávněného vzteku. Nemá šanci, uteču jí. Zuřivé hudrání se prázdnými chodbami nese ještě dlouho, ale já už ho neposlouchám. Obleču se, popadnu batůžek a mizím. Z dálky při tom slyším, jak si uklízečka zpestřuje drhnutí podlah jadrnými nadávkami.

Sotva jsem se dostala ven, tma a jiskřící sníh mi připomněly, proč mě pálí oči, proč v ruce drtím dárek se zašmodrchanou stuhou a proč jsem na Valentýna zůstala sama. Nejradši bych toho nešťastného slona zahodila do popelnice. Prý nosí štěstí! Pche! Komu? Já to určitě nejsem. Jenže porcelánová figurka je v tom nevinně. Raději ji dám Simoně jako svatební dar. Ať přinese štěstí sestře, ta není takový smolař jako já.

Znovu mi podklesnou kolena. Proč byl ke mně Rosťa tak něžný, když se se mnou loučil? Proboha, jak se s tím mám teď vyrovnat? Nevěřím, že mě už vůbec nemiluje.

Ne, bude to takhle: ráno se probudím a zjistím, že jsem prožila obyčejný živý sen. Zasměju se tomu a život půjde dál. Jenže všechno nasvědčuje tomu, že to sen není. Mé okolí je až příliš jasné a konkrétní. Blikající reklamy, svištění aut na mokré vozovce, poletující sníh a pohledy kolemjdoucích, kteří si mě měří se soucitným údivem.

Na chvíli jsem se svezla na lavičku u prázdné kašny, znovu sražená pocitem prázdnoty. Už bych měla jít, opakuju si automaticky. Jinou myšlenku můj mozek nedokáže vyplodit, a já jen tupě civím před sebe.

A pak si uvědomím, že mě někdo drží za rameno a třese mnou. „Veroniko! Verčo, slyšíš? Co je s tebou?“

Přinutím se zvednout oči. Při návratu z otupění začínám rozpoznávat obličej Vaška, bratra Simonina snoubence a zanedlouho manžela. Setkali jsme se jen párkrát, ale oba bratři jsou si tak podobní, že se nemůžu plést. Mají stejné světlé vlasy a hnědé oči smějící se za skly brýlí. Jeden jako druhý je štíhlý, skoro až hubený. A vytáhlý. Spíš se divím, že poznal on mě. Co se týká vzhledu, nemám se sestrou společného vůbec nic. Podle mínění všech známých jsem celý táta, zatímco ona je po mámě.

„Není ti něco? Ublížil ti někdo? Nechceš si aspoň zapnout bundu? Musí ti bejt šílená zima, jen takhle v tričku.“ Až teď mi došlo, že jsem svetr zapomněla v šatně. Nejspíš, pokud jsem ho neztratila. Chlad ale necítím, a tak zakroutím hlavou.

„Je mi horko... jdu z tréninku.“

„Simona říkala, že tančíš,“ vzpomene si. „Veroniko, ale takhle tady sedět nemůžeš. Podívej, už zase sněží. Nechceš jít někam na kafe nebo třeba grog?“

Zavrtím hlavou. Vašek podřepne a podívá se mi do obličeje. „Tak hele, aby bylo jasno: takhle tě tady nenechám. To máš marný. Půjdeš se mnou, i kdybych tě měl odnýst. Dostaneš do sebe něco horkýho a řekneš mi, o co kráčí. Jasný?“ Lehce se ušklíbnu při zmínce, že mě odnese. Taková kostřička! Ani by mě neuzvedl. Raději vstanu dobrovolně - nechci mít na svědomí Vaškovy plotýnky.

Cestou k nejbližšímu baru jsme mlčeli a já si s úžasem uvědomila, že jsem vlastně vděčná za společnost. Byl tady někdo, komu se se svým trápením můžu svěřit a já doufala... v co? Že mi Vašek poradí? Snad... Třeba má s takovými věcmi zkušenosti?

Brzy jsme vklouzli do vytopeného lokálu a objednali si espresso. „Chceš?“ nabídne mi Vašek svůj kelímek smetany.

„Ty to potřebuješ víc,“ míním.

„Nemyslím. Jen si dej. Já piju stejně černou, dám ti i cukr.“

Odevzdaně jsem ho nechala, aby s mou kávou udělal, co se mu zlíbí. Stejně ji neplatím a hlavně, že je teplá. Ačkoli... pokud se chci vyrovnat Lucii, asi bych neměla sladit...

Vašek odložil lžičku a dlouze se na mě zadíval. „Máš nějaký potíže?“

„Jo.“

„Trochu stručná odpověď, ale jestli se ti nechce mluvit, nenutím tě. Jenom pokud chceš. Možná by ti to pomohlo, víš?“

Nejspíš právě proto, že je v podstatě cizí, jsem se nakonec rozpovídala. Šlo to vcelku lehce - až na nedůstojný výbuch pláče, který se mi k vlastní hanbě nepovedlo zarazit. Vyklopila jsem všechno. O Rosťovi a Lucce, o svých citech a zklamání.

Vašek mi přes stůl mlčky podal balíček papírových kapesníků. Chvíli nic neříkal, a pak položil dlaň na můj loket.

„Veroniko, já vím, že je ti teď mizerně. Asi ti bude připadat, že blbě žvaním a kecám nesmysly, ale věř mi, že jestli je to tak, jak říkáš, měla bys na něj zapomenout. Chápu tě,“ přikývne, když vidí můj pobouřený výraz. „Ale ty vážně myslíš, že tohle udělá kluk, kterej tě miluje? O tom pochybuju. To není láska. Možná nemiluje ani tu Lucku. Moc bych se nedivil, kdyby za pár tejdnů začal chodit zase s nějakou jinou... Někteří jsou prostě takoví. A pokud tě nemiluje nebo není rozhodnutej, co vlastně chce, pak pro tebe není ten pravej. Podle mě celkem dobře ví, za čím jde. Ale kdybych ti to teď řekl, myslela bys, že ti ho chci zprotivit. A to nechci, navíc toho kluka ani neznám. Můžu si jenom udělat názor a říct ti ho. Je to málo, ale kdybys chtěla...“ zarazí se. „Hele, vidím ti na očích, jak si říkáš, že už bych měl zmlknout. Tak fajn. A máš pravdu, mně se o tom mluví dobře. Nechci tě zraňovat, už takhle toho máš dneska dost. Možná by to bylo nejlepší zaspat, co říkáš?“

„Zaspat!“ vyhrknu hořce. „Jako by spánek něco řešil!“

Bezmocně vzdychne. „Rozumím. Ani netušíš, jak rád bych ti pomohl, jenže tohle je věc, ve který je každá rada složitá... Je to těžký, ale musíš bejt silná a nevzdávat se. Zkus se s tím vyrovnat a uvidíš, že to nakonec nebude tak zlý. Nesmíš se z toho hroutit, Veroniko. Život je potvora, klidně půjde dál a je mu fuk, jak se cejtíš. A ty ho máš před sebou. Celej. Tak kašli na deprese.“

Gestem ruky zarazil protest, který odečetl z mé tváře. Určitě tušil, co chci namítnout: že život bez Rosti je pro mě prázdnota sama. Že nemá cenu.

„Přijdou nový zážitky, Verčo, a daleko krásnější. A čas je taky skvělej doktor. Všechny rány se zacelí, i když se ti možná zdá, že z nich musíš vykrvácet a nějaký hojení je pitomost. Ale ty to teď moc nebereš, viď?“

„Ne,“ zamumlám. Možná má pravdu, ale… jsou to prostě kecy. I když je myslí dobře.

„Věř v budoucnost. Nikdy nemůžeš žít minulostí, ani dobrou, ani špatnou. To nikam nevede. Jako bys jela z kopce a měla sešlápnutý brzdy. No, to je sice blbej příměr, ale jinej mě nenapadl. Nech tomu volnej průběh a žij dál. Nebo aspoň bojuj.“

Dlouze zafuním.

„Asi tě unavuju, co? Padaj ti víčka. Víš co? Doprovodím tě domů, pojď.“ Ohlédne se po servírce.

Vstanu a raději se dál tvářím, že usínám vestoje. Je to nefér, jenže Vašek mě už svými moudrými řečmi opravdu otravoval. Tohle celé je jen ztráta času, ačkoli sama netuším, kam vlastně spěchám...

Vašek zaplatil. Než nám došel pro bundy, vytáhl z kapsy u džínsů propisku a na rub účtenky něco naškrábal. Pak mi proužek papíru podal. „Můj mobil a mail. Kdykoli si budeš chtít promluvit, psát, nebo se jen tak projít, ozvi se. Většinou jsem na příjmu, a když ne, volám nebo píšu hned, jak to jde. A najdeš mě i na fejsu.“

Automaticky papírek shrábnu, aniž uvažuju nad tím, zda jeho kontakty někdy využiju. Spíš si jsem jistá, že ne. Proč bych měla? Fajn, dnes jsem se potřebovala někomu – komukoli - svěřit, a vylít si srdce. Ale zítra? Pozítří? Kdo ví, co bude.

Nejspíš nic.

Šlapali jsme po nově napadané vrstvičce sněhu a zanechávali za sebou dvě řady stop, jedny číslo sedmatřicet, druhé aspoň dvaačtyřicítky. S každým dalším metrem si víc a víc uvědomuju, že ten, kdo jde vedle mě, není Rosťa. Pocit k zbláznění!

Vašek mi přizpůsobil svůj dlouhý krok, a když v jednu chvíli uklouznu, chytí mě za loket. Vytrhnu se mu. „Promiň,“ omluví se trochu vyjukaně. Jen něco zahuhlám a zrychlím.

U naší branky se rychle loučím. „Čau. A dík,“ vyjádřím stručně vděk.

„Nemáš za co, Veru, byl jsem s tebou rád. Vážně. A pamatuj si: jsem tady, kdykoli budeš potřebovat. Ano?“

„Jo, fajn,“ přikývnu. „Ahoj.“

„Měj se,“ odpoví. Vypadá to, že chce ještě něco dodat, ale já se otočím a co nejrychleji proběhnu ke dveřím. Nahmátnu v přední kapsičce batohu klíče a odemykám. Utíkám rovnou nahoru do pokoje. Z kuchyně se ozývá hlasitý hovor – rodiče se Simonou snad po dvou sté prvé probírají detaily chystané svatby. Nekonečně mě dráždí, jak neustále řeší každou hloupost, jako například kolik koláčků by měla obsahovat výslužka, aby to nepřišlo příliš draho, a zároveň abychom nevypadali lakomě. Jako by nebylo nejlepší udělat jen malou svatbu se svědky a nejbližší rodinou, nebo klidně i bez ní. Nevadilo by mi to. Je mi zle při pomyšlení na to, co mě čeká. Jak to všechno budu zvládat? Zvlášť teď?

„Panebože, Karle, tohle je už snad pátej krajíc! Hned to polož! Slyšels?“ pění máma.

„Nech mě!“ brání se právem mladší bráška. „Nebo si budu stěžovat, že mě tejráš hladem!“

Málem vyprsknu smíchy. Táta nemá žádné trápení, takže se rozřehtá nepokrytě a nahlas. „To běž! A až tě uvidí, pošlou tě na odtučňovací kúru!“

Máma jen cosi zamručí, a pak výhrůžně dodá, že Kájovi bude špatně. Krajíc mu ale nejspíš zůstal. Můj desetiletý bratr je totiž malý vysavač. Spolyká, na co přijde, a většinou spíš v maximálním než minimálním množství. Sní toho dvakrát tolik co my dvě se Simonou dohromady a váží už víc než já. Aby ne, s jeho neutuchajícím apetitem! Já si dnes na hlad stěžovat nemůžu - nedostala bych do sebe jediné sousto, ani svou oblíbenou čínu.

Potichu jsem za sebou zavřela a oblečená se zahrabala do postele. Na stole leží mé srovnané sešity a knížky. Měla bych mrknout na technologii, zítra píšeme písemku a já si učení nechala na poslední chvíli. Matiku a anglinu taky nemám zrovna v malíčku. Spíš bych řekla, že je mám stejně jako tu trapnou technologii v paži. Ale co, nějak to dopadne - přece si teď nebudu zatěžovat hlavu učením! Na tom, jaké přinesu známky, svět nestojí! Kašlu na to.

Cítím, jak mě v očích zase pálí sůl. Popaměti nahmatám kapesník a přitisknu ho k ústům, abych ztlumila vzlyk. Ze všeho nejradši bych začala nahlas řvát a bušit do všeho, co mám v dosahu – to by ovšem v naší domácnosti vyvolalo nežádoucí reakci. Máma totiž strká nos úplně všude (už se s ní kvůli tomu nestýká žádná sousedka), a nenechá člověku kousek soukromí.

Raději se přemůžu a tiše na sebe navleču pyžamo. Snad mě nebude nikdo budit. A pokud ano, můžu se vymluvit na migrénu. Tu toleruje i máma, jelikož na ni trpí stejně jako já.

KAPITOLA 2.

S údivem zírám na řvoucí mobil. Já vážně celou noc spala? Připadalo mi, že jsem usnula tak před deseti minutami. Cítím se rozlámaná, unavená a vůbec jako praštěná pytlem. Nejradši bych se ani nezvedala z postele, což by vzhledem k úrovni mých znalostí bylo nejlepší řešení. Jenže když zůstanu doma, jenom se budu vnitřně trápit, a to ničemu nepomůže. Naopak, musím mezi lidi, abych nemyslela stále jen na jedno jediné...

V kuchyni za stolem sedí Simona, před sebou hrnek husté čokolády, kus tvrdého sýra, máslo a košík s rohlíky.

„Chau,“ zahuhlá s plnou pusou. „Fi nějak...“ Konečně polkne a dodá: „... přepadlá, ne? Nějakej průšvih?“

Mávnu rukou a nakouknu do ledničky. Vezmu si zbytek tvarohové pomazánky a přisednu k sestře, která se zase nezřízeně cpe – pomalu začíná připomínat Káju. Ona má pro své obžerství aspoň dobrý důvod, když teď musí živit dva. A její figura na rozdíl od Káji zatím nijak neutrpěla. Dokonce ještě nemá ani moc zvětšené bříško, ale máma tvrdí, že to přijde najednou.

Vezmu si z košíku rohlík a pomalu se pustím do snídaně. Spořádám zhruba polovinu, když mi dojde, že chci-li konkurovat Lucii, budu muset začít s dietou. A tak větší část snídaně zase odnesu. Simona už si mě nevšímá - patrně v duchu opět přemýšlí o svatbě. Vejde se do rozešitých svatebních šatů nebo ne? Neměla raději volit jiný střih? A ještě musí sehnat lodičky a... Království za takové starosti!

Bez nálady se přesunu do pokoje, kde bezmyšlenkovitě sbalím učení, natáhnu si džínovou sukni, košili a rolák, a pak už mi nezbývá než pádit na autobus. V tomhle hnusném mrazivém počasí se vozím i ty dvě zastávky, které jinak ujdu za třináct minut pěšky. Obvykle jezdím načerno, takže mé cesty mají vítanou příchuť nebezpečí. Dnes ale vytasím jízdenku ‚pro všechny případy‘, jelikož cítím, že v těchhle smolařských dnech by se mi dobrodružství nemuselo vyplatit. A pokutu si v žádném případě nemůžu dovolit.

U školy mě ta opatrnost zamrzela. Revizor autobusem nejel: ostatně by byl blázen, v takové zimě a tak časně.

***

Hned první hodinu máme technologii. Třída je až na pár jedinců – ignorantů - nezvykle tichá. K oněm ignorantům se dnes řadím i já, nikoli hlukem, nýbrž dutou hlavou. Ti ostatní, kteří mají v těle alespoň malý kousek ctižádosti, rozložili po lavicích sešity, učebnice a především taháky, přičemž starost o jejich strategickém umístění patří k těm nejdůležitějším.

Ledabyle odhodím učení a zapadnu do židle vedle Lenky. Zadrmolí pozdrav, vrhne na mě nejistý pohled a zdá se, že chce cosi říct, ale pak raději zaboří nos do knížky. No jistě, co je podstatnější než písemka! Cítím se dotčeně, přestože vím, jak jsem nespravedlivá. Kvůli tomu, že mám depku a kašlu na školu, nemusí mít špatnou známku i Lenka. Ta se po pár vteřinách přece jen otočí. „Ty nešprtáš?“

„A to jako proč? Blbá písemka, stejně je to tady celý úplně k ničemu.“

„Ježíš, Verčo, tak neblbni! Přece... to kvůli Rosťovi?“

„Ne, kvůli Santa Clausovi!“ odseknu. „Tys o tom věděla, co? O Lucce…“ uhodím na ni.

„No... věděla. Totiž... já je v sobotu potkala v Savaně. Dost se k sobě měli. Já ti o tom chtěla říct, ale víš… nebylo kdy. Ve škole fofr a beztak jsem šla domů dřív kvůli tý zubařce.“ Matně si vzpomínám, že šla včera na mučidla. Její mlčenlivost jsem připisovala právě strachu z dentisty. Ve snu by mě nenapadlo, že příčinou jsem já!

„No co, stejně bych se to dozvěděla.“ Zatvářím se přezíravě – bůhvíjak to dokážu! Lenka na mě chvíli nejistě civí, pak však klapnou dveře a současně se rozezní zvonek. Učitel Zoretka je neskutečně přesný. Vlastně spíš předbíhá čas, až se zdá, že se řídí podle něj. Je to k vzteku, ale dnes jsem vůči tomu ledově lhostejná.

Lenka zděšeně vyskočí. „Ježíš, a já nic neumím!“ lže jako obvykle. Na to, co stále prohlašuje, má podezřele dobré známky. A já jako její sousedka vím, že to není zásluhou taháků. Lenka jich sice taky mívá požehnaně, ale vždycky dostane strach je použít. Dobré jsou jí jedině k tomu, že než je pracně vyrobí, zároveň se látku naučí.

„Nech Ježíše pro jednou na pokoji...“ vzdychnu otráveně.

„Ták,“ vrhne na nás Zoretka – ten blbec – líbezný úsměv. Dává tím najevo, jak se těší, až se budeme potit nad papíry. Já mu tu radost ovšem nedopřeju!

„Rozdáme si papírečky, vezmeme tužtičky a napíšeme prověrčičku, miláčkové!“ usmívá se na Kláru v první lavici. A ta koza mu úsměv koketně vrátí.

„Né, pane učiteli. Buďte na nás hodnej. A my vám za to uvaříme knedlíky s jahodama a se šlehačkou,“ slibuje spoléhajíc na to, že mužský myslí napřed žaludkem a poté jeho rozhodnutí ovlivní objekt, který má před sebou. Zoretka se sice na chvíli zarazí, jako by to zvažoval, nicméně nakonec na Kláru znovu vycení zuby.

„Kdepak, bude písemčička, děvčátka moje. A chlapečci,“ připomene si posléze přítomnost silnějšího pohlaví. „Tak první otázečku! A taháčky pěkně schovejte, taháčky vypátrám a troufalce co? Potrestám pětečkou, je vám to jasné?“

„Debílku,“ ozve se odkudsi zezadu, nicméně Zoretka patrně neslyší. Takový hňup jako on není na našem institutu žádnou výjimkou, ale je ze všech nejstřelenější. Beztak ty zdrobněliny používá kvůli svému směšnému příjmení. Nebo je snad přihřátý?

Pět nadiktovaných otázek jsem si pro jistotu zapsala - možná mě něco osvítí nebo budou obsahovat starší učivo.

Zlaté oči! Zoretka sestavil písemku ze čtyř posledních témat, a ačkoli na to nejstarší jsem se určitě dívala, nevybavuje se mi ani slovo. Rezignuju a strčím pero do koženého minipenálu, kam se mi kromě něj, pentelky a červené propisky už nic nevejde. Opřu se o lavici a zabořím ruce do vlasů. Pohoda!

Zoretka přesně za deset minut posbírá papíry – je nekompromisní, ačkoli mí pečlivě připravení spolužáci zdatně protestují – ještě nestačili sepsat své brilantní vědomosti! Nebo spíš rozluštit naškrábané taháky...

„Dvě minutečky na kratičkou otázečku stačí, miláčkové,“ vrtí hlavou Zoretka a vytrhne komusi papír přímo zpod rozepsaného pera.

Autor odebrané písemky zoufale zaúpí. „Ještě dvě slova!“ Zoretka však s provokativním úsměvem pokračuje třídou dál.

Korunovaný vůl - to je nejmírnější hodnocení, kterého se po hodině dočká. Většina nadávek je ovšem podstatně jadrnějších.

Lenka vytáhne koblihu. „Vůbec jsem kvůli nervům nesnídala.“

„Já taky ne,“ pokrčím rameny.

„Veroniko... ten včerejšek... jak to dopadlo? Myslím s Rosťou? Teda jestli nevadí, že se ptám.“

„Je to kretén,“ zhodnotím Rosťu, abych se neshodila. Lenku ale neoblafnu.

„Já vím, štve tě to. Ale ber to tak - jestli je takovej, nestojí za nic. Navíc se zachoval jako zbabělec.“

Ale já ho chci, ať je jaký je! Toužím zakřičet, moudře však mlčím.

„Je mi to fakt moc líto...“ řekne Lenka a odloží zbytek snídaně pod lavici. „Víš co, pojď se mnou v sobotu do klubu. Zatrsáme a tak. Přijdeš na jiný myšlenky a vůbec... co ty na to?“

„Nevím. Možná,“ pokrčím neutrálně rameny.

„Rozmysli si to. Je čas.“

Víc říct nestačí, přeruší ji zvonek. Pětiminutové přestávky jsou vynález chorého mozku. Rovnou by nemusely být žádné!

Třídní a matikář v jedné osobě je nicméně solidní člověk, přijde se sedmiminutovým zpožděním. Bohužel hned dojde na mámina oblíbená slova: nechval dne před večerem.

„No, než začneme s novou látkou, mohl by nám někdo osvěžit tu minulou, ať se nám lépe navazuje. Koho jsem tady ještě neměl?“ Jsem jednou z těch deseti, kteří zatím slast ústního zkoušení nezakusili. Pravděpodobnost 1:10 je ale i tak malá, nebudu se zbytečně vzrušovat.

„No tak třeba slečna... slečna, hm… hm...“ napíná nás matikář a devět ohrožených hlav se snaží ukrýt, kam to jde. Desátá, ta moje, zůstává hrdě vztyčená.

„Slečna Zemanová vypadá, že se na dnešek skvěle připravila. Vyzařuje z ní zdravé sebevědomí, byla by škoda nevyužít příležitosti, no ne?“

Lenka se na mě soucitně obrátí: „Budu ti radit,“ slíbí, neboť správně tuší, že matiku ovládám stejně bravurně jako technologii. Kluci v zadních lavicích se pochechtávají - můj výraz jim napověděl lépe než matikáři, co obsahuje má hlava. A oni se třesou na estrádu, kterou před tabulí předvedu. Ovšem to je tedy převezu!

„Takže, začneme...“

„Napište mi za pět, neumím to.“

„Eh... co?“ zarazí se učitel a nevěřícně vzhlédne. „Nechceš to aspoň zkusit?“

„Nebudu trapasit,“ odmítnu velkorysou nabídku a podám mu sešit. Devět mých spolužáků mě v tu chvíli nejspíš proklíná, což je mi naprosto ukradené. Třída je podezřele tichá a několik párů očí se zase zabodlo do lavic. Třídní pokrčí rameny a vepíše mi do sešitu slůvko nedostatečná. Pěkně úhledně, s pečlivým autogramem. Za naprostého ticha dojdu na své místo, hlučně odsunu židli a s lhostejným výrazem do ní klesnu.

„Takže mě navštíví pan Tesařík,“ vybere si učitel novou oběť.

Radek se otráveně zhoupne na židli. „Do prdele, já hovno umím,“ zabasuje.

„Nebudeš sám, budiž ti to útěchou. Tak pohyb, svižně!“ nasadí třídní Radkovu výroku korunu.

„Sakra,“ bručí spolužák, zatímco se motá z lavice. Za svůj vyčerpávající výkon slízl čtyřku, nicméně mi nic nevyčítal. Naopak na mě od tabule spiklenecky zamrkal, což jsem důsledně ignorovala.

„Když už musím učit bandu tupců, tak si asi budeme muset minulou látku projít znovu. Všichni máte v hlavách Valentýna, ženské nebo kluky...“

„A sex!“ přisadí si Jarek.

„Vodku!“

„Grupáč!“

„Já jsem na chlapečky!“ ječí dostatečný Radek. Padne ještě několik dalších libůstek, než matikář kluky utne.

„Pro mě za mě si fetujte, provozujte prodejný sex nebo obchodujte s bílým masem, ale do mého předmětu se učit budete,“ pronese s klidem.

„Hm, tak kdy to rozjedem, chlapi?“ ocení kdosi jeho volnomyšlenkářský přístup.

„Kde máš vole tu trávu, dej to sem!“ zařve Michal na spolužáka přes uličku.

„Tak dost srandy.“ Matikářův hlas zazněl rozhodně. Jelikož už se dál nehodlal vybavovat a přešel k tabuli, třída se postupně taky zklidnila.

***

„Co doma? Bude kravál?“ dotazuje se později Lenka.

„Kvůli známkám? Blázníš? Naši, teda hlavně máma, mají plnou hlavu Simony a svatby. Je jim fuk, jestli rupnu. A mně taky.“

„Proč? Kvůli...“ chce asi vyslovit Rosťovo jméno, ale v tu chvíli se rozlétnou dveře a do třídy sebevědomě vpluje Lucie. Na první dvě hodiny se neobtěžovala vstávat: beztak se včera taky nepřipravovala. Ze spokojeného pohledu, který na mě vrhla, je mi jasné, že ze zcela jiných důvodů, než byly ty mé. Opět mě ovládne bezmocný vztek a protivná vnitřní úzkost. Cítím se úplně rozhozená.

Lenka začne cosi drmolit a až příliš okatě se snaží odvést mou pozornost jinam.

„Do toho klubu půjdu,“ přeruším ji a ona vyvalí oči, protože má slova nejspíš ani náhodou nesouvisí s tím, o čem mluvila.

„No jasná páka, to jsem fakt ráda,“ zareaguje. Odvrátím se od ní a vyhlédnu z okna. Musím vypadat skvěle. Největší kočka večera. Všichni padnou na kolena! Ale hlavně Rosťa. Nepochybuju, že přijde. A až mě uvidí, tak... se ke mně vrátí! Musí. Nemohl všechno hodit za hlavu! Ne!

Zbytek vyučování proběhl jako ve snách, pro mě určitě. Zapomněla jsem si dělat poznámky, nevnímala výklad a odpoledne se rychle rozloučila s Lenkou, aby mě nedoprovázela. Chtěla jsem být sama.

Ze třídy vybíhám mezi prvními. V sotva zapnuté bundě a botách s rozvázanými tkaničkami vyrážím ven. Jelikož nejsem dítě štěstěny, nýbrž rozený smolař, bylo víceméně logické, že jsem si jednu z těch pitomých tkaniček přišlápla a předvedla na kamenných schodech několik přepychových salt. Své vystoupení jsem ukončila až dole.

Honem se škrábu na nohy a stahuju vykasanou sukni přes stehna. Při pádu jsem nejspíš celé škole ukázala spodní prádlo – takový trapas! Navíc mám díru na punčoše a kůži rozedřenou do krve. Našlápnu a syknu bolestí, která mi projede celou nohou. To jsem si dala! Opatrně se otočím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osmnáct.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.