Luca Di Fulvio

LA GANG DEI SOGNI

Copyright © 2008 by Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2015, 2020  by Marta Bárová

ISBN  978-80-249-4122-6

Svému osudu.

Přinesl mi Carlu,

bez které bych nikdy

nemohl psát o lásce.

Odpovědnost začíná ve snech.

W. B. Yeats, Responsibilities

Holčičko, říkají jim Diamond Dogs.

David Bowie, Diamond Dogs

PROLOG

1

Aspromonte, 1906-1907

Jak roste, sledovali zpočátku dva. Matka a pán. Ona s obavami, on s línou touhou. Jenže dřív než dospěla v ženu, se matka postarala, aby se na ni dívat přestal.

Když bylo dceři dvanáct, uvařila silný makový odvar, jak se to naučila od stařenek. Dala jej vypít své holčičce, a když viděla, že se omámená začíná potácet, hodila si ji na záda, přešla prašnou cestu, která vedla kolem jejich chalupy – uprostřed polností patřících statkáři –, a zamířila k vyschlému řečišti, kde stál starý, ztrouchnivělý dub. Ulomila velkou větev, roztrhla dceři šaty, praštila ji do čela ostrým kamenem – věděla, že rána bude dost krvácet –, uložila ji ve zkroucené poloze na dno řečiště – jako by spadla z mrtvého stromu a skutálela se dolů – a nechala ji tam, zakrytou zlomenou větví. Vrátila se domů, dala vařit cibulovou polévku se sádlem a počkala, až se muži vrátí z pole. Pak řekla jednomu ze svých synů, aby šel hledat Cettu, její holčičku.

Tvrdila, že ji viděla, jak si jde hrát k uschlému dubu, a začala si na dceru stěžovat manželovi. Bručela, že ta holka je hotové prokletí, ani na chvilku nepostojí, šijí s ní všichni čerti a je tak roztěkaná, že jí nemůže svěřit žádný úkol, protože v půli cesty zapomene, co má udělat, a doma jí s ničím nepomůže. Manžel se na ni obořil, okřikl ji, aby zmlkla, a šel si ven zakouřit. A tak – syn mezitím přeběhl cestu a zamířil k řečišti a uschlému dubu – se vrátila do kuchyně a zamíchala cibulovou polévku. Srdce jí přitom bušilo jak o závod.

Při čekání zaslechla statkářovo auto, které jako každý večer projelo kolem jejich chalupy a dvakrát zatroubilo. Jak pán tvrdil, to se moc líbí děvčatům. Opravdu, Cetta se pokaždé, ač jí matka už před rokem zakázala vycházet z domu a zdravit ho, přilákaná tím zvukem přitočila k oknu v podloubí a nakukovala ven. A matka slýchala jeho smích, který se ztrácel v prachu zvířeném autem. Protože Cetta – jak tvrdili všichni a pán až příliš často – byla opravdu hezká holčička, z níž určitě vyroste hotová krasavice.

Když zaslechla, že se syn, kterého poslala Cettu hledat, s křikem vrací, dál míchala polévku. Ale dech se jí zadrhl v hrdle. Slyšela, jak chlapec mluví s otcem. Manželovy těžké kroky, když scházel tři dřevěné schody, černé jako uhlí. Po několika minutách zaslechla, jak muž volá nahlas dceru i ji. Teprve tehdy nechala polévku být a vyběhla ven.

Manžel nesl v náruči malou Cettu, s obličejem od krve a roztrhanými šaty. V mozolnatých rukách starého otce připomínala hadrovou panenku.

„Poslouchej, Cetto,“ oslovila nazítří dceru, když všichni ostatní odešli na pole.„Co nevidět budeš dospělá a můžeš rozumět tomu, co ti říkám, stejně jako pochopit, když se mi podíváš do očí, že jsem schopná udělat to, co se ti chystám povědět. Jestli se do puntíku nebudeš řídit mými příkazy, vlastníma rukama tě uškrtím.“ Vzala provaz a přivázala jí ho k levému rameni. „Vstaň!“ poručila a napjala provaz k podbřišku, až se dcera musela nahrbit, a připevnila jí ho k levému stehnu. „Bude to tajemství mezi námi dvěma.“ Ze zásuvky vytáhla volné šaty s vybledlými kytičkami, které ušila ze zbytku látky, a navlékla jí je. Dokonale provaz zakryly. Právě s tím úmyslem je matka ušila. „Budeš tvrdit, že ses při pádu zmrzačila. Všem, i svým bratrům. Ten provaz budeš nosit měsíc, aby sis zvykla, potom ti ho sundám, ale budeš dál chodit, jako bys ho ještě měla. Když mě neposlechneš, tak ti ho znovu uvážu, a jestli zkusíš chodit vzpřímeně, tak tě vlastnoručně sprovodím ze světa. Když bude navečer kolem nás projíždět pán ve svém krásném autě a troubit, poběžíš ho pozdravit. Vlastně budeš čekat venku, aby tě dobře viděl. Rozumělas?“

Dívenka přikývla.

Matka vzala její obličej do mozolnatých, vrásčitých rukou a zadívala se na ni s láskou a zoufalým odhodláním. „Tobě neporoste parchant v břiše.“

Než přišel podzim, přestal pán troubit, když projížděl kolem, smířený s představou, že Cetta je beznadějně postižená. Počátkem zimy dokonce začal jezdit jinudy.

Když se blížilo léto, matka dceři řekla, že se může začít uzdravovat. Pomalu, aby to nevzbudilo podezření. Cettě bylo třináct a dost vyspěla. Jenže ten rok, který strávila jako mrzák, ji přece jen poznamenal. Už nikdy potom, ani jako dospělá, nedokázala chodit úplně vzpřímeně. Naučila se svůj nedostatek skrývat, ale nikdy se pořádně nenarovnala. Levé ňadro měla o něco menší než pravé, levé rameno pokleslejší, levé stehno zavalitější. A noha, která po celý rok táhla dolů rameno, ztuhla nebo se v ní zkrátily šlachy, takže to vypadalo, že Cetta trochu kulhá.

2

Aspromonte, 1907-1908

Poté, co jí matka řekla, že se může začít uzdravovat z předstírané nemoci, se Cetta pokoušela narovnat. Ale levá noha se občas zadrhla a přestala ji poslouchat. Aby ji opět rozchodila, nezbývalo Cettě nic jiného než znovu sklonit rameno, které pokleslo pod napnutým matčiným provazem. Až v této nepřirozené poloze jako by si noha vzpomněla na svou funkci a Cetta už ji nevláčela za sebou.

Toho dne sklízela na poli obilí. Kousek od ní – někdo víc vpředu, jiný vzadu – pracovali matka, otec i bratři, všichni černovlasí. A také nevlastní bratr, téměř blonďák, syn matky a statkáře. Chlapec, kterému rodiče nikdy nedali jméno. Doma mu všichni říkali jen jiný. „Tobě v břiše neporoste parchant,“ opakovala jí matka po celý rok. Napůl ji zmrzačila, jen aby si na ni pán přestal brousit zuby. A opravdu, začal kroužit jinde.

Cetta byla zpocená. A unavená. Na sobě měla plátěné šaty s kšandami a dlouhou sukní. Levá noha se jí bořila do neúrodné, sluncem rozpálené půdy. Když zahlédla statkáře, jak ukazuje své polnosti skupince přátel, nijak si tím nelámala hlavu. Cítila se v bezpečí. Pán při chůzi rozhazoval rukama, možná líčí, kolik nádeníků pro něho pracuje, pomyslela si. Zastavila se, ruku v bok, a prohlížela si je. Byla s ním jeho třetí manželka, na hlavě slaměný klobouk a na sobě blankytné šaty takové barvy, jakou Cetta nikdy nespatřila ani na obloze. A další dvě ženy, patrně ženy mužů, kteří klábosili s pánem. Jedna byla mladá a půvabná, druhá tělnatá a její věk se nedal odhadnout. Muži se od sebe lišili stejně jako jejich polovičky. Jeden mladý a hubený, vysoký a slabý, jako stéblo pšenice sklánějící se pod tíhou zralého klasu, druhý středního věku, s obrovským knírem, staromódními licousy a vlasy barvy slámy. Měl široká ramena a mohutný, impozantní hrudník bývalého boxera. Opíral se o hůl. Pod pravým kolenem začínal další kus dřeva. Protéza.

„Pracuj, kulhavko!“ vykřikl statkář, když si všiml, že je Cetta pozoruje, nato se obrátil k oběma mužům a společně se zasmáli.

Cetta se nahrbila a pokračovala v chůzi po své řádce. Za sebou vláčela nohu, která jí vypověděla poslušnost. Po pár krocích se znovu otočila k pánovi a všimla si, že muž s dřevěnou nohou se zastavil stranou a sleduje ji.

Po chvíli se ocitla tak blízko skupince, že mohla zaslechnout, o čem si povídají. I ona – na rozdíl od nich však věděla, o co se jedná – slyšela rytmické nárazy, které vzbudily jejich pozornost. Koutkem oka zahlédla, jak muži poodhrnuli posečené obilí a se smíchem pochopili, co ten zvláštní zvuk vyvolává. Ženy, které se také přiblížily, předstíraly rozpaky, rukama v rukavicích z bílé krajky zdusily škodolibý smích, poté se všichni měli k odchodu, protože byl skoro čas oběda.

Na poli zůstal jen muž s protézou. Zíral na dvě želvy, které se pářily, vrásčité krky natažené dopředu. Narážely do sebe krunýři a vydávaly ono rytmické ťukání. Muž je sledoval, nato se zadíval na Cettu a její pajdavou nohu. Potom mu pohled sklouzl na vlastní dřevěnou. Cetta si všimla, že má na vestě zavěšenou králičí pacičku.

Znenadání k ní přiskočil, povalil ji na zem, vyhrnul sukni a roztrhl kalhotky. S vidinou, že jeho dřevěná noha bude narážet na dívčinu zmrzačenou – zatímco tělnatá dáma volala svého muže, protože měla naspěch a myslela jen na jídlo, a Cettina matka, otec, snědí bratři a také jiný, ten nejsvětlejší, pokračovali v práci pár kroků od pářících se želv – se jí zmocnil, rychle a zběsile, a ukázal jí, co dělají muž a žena, když chtějí napodobit zvířata.

Poté, co jí matka řekla, aby se začala uzdravovat, pomalu, aby nevzbudila pozornost, se Cetta musela smířit s následky, jež na ní zanechal rok, který strávila jako mrzák. A když po spáření želv, v necelých čtrnácti letech, zjistila, že je těhotná, i břicho se jí vzdouvalo víc vlevo, jako by viselo k té zbytečně pokřivené straně.

Chlapeček se narodil s neobyčejně plavými vlásky. Dal by se pokládat za potomka Normanů, kdyby nebylo těch očí, černých jako smola, hlubokých a zasněných, o jakých se žádnému blonďákovi ani nezdá.

„On bude mít jméno,“ oznámila Cetta otci, matce, snědým bratrům i tomu, jemuž říkali jiný.

A jelikož jí plavými vlásky připomínal Jezulátko z jesliček, dala mu jméno Natale.

3

Aspromonte, 1908

„Jen co ho odstavím, odjedu do Ameriky,“ oznámila Cetta matce, zatímco kojila syna.

„A co tam budeš dělat?“ zabručela, aniž zvedla oči od šití. Cetta neodpověděla.

„Patříš pánovi a na pole.“

„Nejsem jeho otrokyně,“ namítla Cetta. Matka odložila šití a vstala. Podívala se na dceru kojící dalšího parchanta v rodině. Potřásla hlavou.

„Patříš pánovi a na pole,“ opakovala a šla pryč.

Cetta sklopila zrak k synáčkovi. Snědé ňadro s ještě tmavší bradavkou až křiklavě kontrastovalo s jeho světlými vlásky. Nazlobeně ho odtrhla od prsu. Drobná kapička mléka sklouzla na zem. Položila děcko do rozvrzané kolébky, v níž vyrostla ona, její bratři i jiný. Natale se rozplakal. Cetta na něho upřela tvrdý pohled. „Ještě se oba hodně nabrečíme.“ Pak vyšla ven a připojila se k matce.

Neapolský přístav, 1909

V přístavu se tlačily davy chudáků. A pár lepších lidí. Ale jen ti, kteří tudy měli cestu. Panstvo se dopravovalo jinou lodí, ne touhle. Cetta je pozorovala přes špinavé okénko se zrezivělým rámem. Většina z těch otrhanců zůstane na souši, nikam neodjede. Počkají na další příležitost, znovu se pokusí dostat na palubu, zastaví své chudičké věci v naději, že si koupí lístek do Ameriky, a při čekání na vyplutí své skromné bohatství utratí. A nikdy neopustí rodnou zemi.

Ale Cetta odjede, ano.

Soustředila se jen na to, když se dívala ze špinavého okénka, zatímco za ní se malý Natale, teď půlroční, neklidně vrtěl v proutěném koši s vlněnou přikrývkou plnou chlupů, který ta elegantní paní, jíž ho Cetta ukradla, používala pro pohodlí svého psíka. Jen na dlouhou cestu po moři myslela, zatímco jí po stehnech stékala studená, lepkavá tekutina, jako když ji znásilnil muž s dřevěnou nohou. Jen na Ameriku, zatímco si kapitán spokojeně zapínal kalhoty, sliboval jí, že se k ní po obědě vrátí s kusem chleba a trochou vody, a se smíchem jí říkal, že si pěkně užijí, oni dva. Až když slyšela, jak zvenčí zamyká železná vrátka, vzdálila se od okna, utřela si stehna slámou, která pokrývala podlahu přídě, a poškrábala si je. Zvedla Natala, vytáhla ňadro, ještě rudé od kapitánových dlaní, a nabídla bradavku synkovi, kterého vzala s sebou. Zatímco děcko usínalo v koši, jenž páchl po psu, schoulila se v temném koutě. Po tvářích jí stékaly horké slzy. Jsou slané jako moře, které mě dělí od Ameriky.Tak chutná oceán, pomyslela si. Olízla je a snažila se usmát. Když siréna začala do přístavního vzduchu šířit své dýchavičné zvuky na znamení, že loď odplouvá, ukolébala se do spánku vyprávěním pohádky o patnáctileté dívce, která utekla z domova, sama, jen s nemanželským synkem, a vydala se do říše Víl.

Ellis Island, 1909

Cetta stála v řadě s ostatními přistěhovalci. Vyčerpaná plavbou a kapitánovými sexuálními choutkami sledovala lékaře Federálního imigračního úřadu, jak otevírá oči a ústa nešťastníkům, jako to její otec dělal s mezky a ovcemi. Některým psal vzadu na oblečení křídou písmena. Ty odváděli pryč, do pavilonu, kde na ně čekala další vyšetření. Ostatní postupovali k pultům celníků. Cetta se dívala na policisty, kteří sledovali úředníky razítkující doklady. Viděla zoufalství v očích těch, které po plavbě plné utrpení čekalo odmítnutí. Ale jako by tam s nimi vůbec nebyla.

Všichni ostatní zahlédli pevninu, když se k ní blížili. Ona ne, byla stále zavřená na přídi. Měla strach, že Natale zemře. V okamžicích největší slabosti a únavy si uvědomila, že ani neví, zda by ji to mrzelo. Teď si ho tiskla k hrudi a snažila se, aby jí to stvoření, které nemohlo vytušit její myšlenky, odpustilo. Ona si jich byla vědoma a styděla se za ně.

Před vyloděním jí kapitán řekl, že se ji pokusí dostat přes kontroly. Jakmile se ocitla na pevnině, ve velkém sále, kde se tísnili všichni přistěhovalci, pokynul hlavou směrem k drobnému mužíčkovi připomínajícímu potkana, který stál za dřevěnými zátarasy ohraničujícími svobodnou zónu. Ameriku. Měl dlouhé, špičaté nehty a sametový, nápadný oblek. Dlouho si Cettu i malého Natala prohlížel. Zdálo se jí, že se na ně dívá odlišným pohledem. Jako by oni dva nebyli stejní.

Potkan mrkl na kapitána a položil si ruku na hruď. Kapitán vzal Natala, čímž Cettu zaskočil, a chytil ji za ňadro, aby bylo dobře vidět. Vrhla se na něho a syna mu vytrhla, pak zahanbeně sklopila zrak. Předtím zahlédla, že se potkan směje a přikyvuje. Když zvedla oči, mužík se přitočil k jednomu z imigračních úředníků, něco mu pošeptal, strčil mu nějaké peníze a ukázal na ni.

Kapitán ji poplácal po zadnici. „Teď jsi v ještě lepších rukách, než mám já.“ Zasmál se a odešel.

Aniž si to pořádně uvědomila, cítila se ztracená, když ho viděla odcházet. Jako by si člověk mohl ten hnus oblíbit. Jako by byl lepší než nicota, která se před ní otevírala. Možná neměla utéct z domova a odjet do Ameriky.

Když se řada nepatrně pohnula kupředu, Cetta se znovu zadívala na imigračního úředníka a všimla si, že jí pokynul, aby přišla blíž. Vedle něj už nestál potkan, nýbrž jiný muž. Vysoký člověk s hustým obočím ve tvídovém saku, které ho na širokých ramenech škrtilo. Bylo mu kolem padesátky a dlouhý pramen vlasů, začínající na jedné straně lebky a končící na opačné, zakrýval tu část, kde měl pleš. Vypadalo to směšně. Ale zároveň z něj vyzařuje síla, která nahání strach, blesklo Cettě hlavou.

Muž a celní úředník na ni promluvili. Nerozuměla jim. A čím se tvářila nechápavěji, tím hlasitěji opakovali svá slova, jako by byla hluchá, a ne proto, že se vyjadřují v neznámém jazyce. Jako by síla zvuku mohla přeložit tu nesrozumitelnou řeč.

Během jednostranné diskuse se k nim připojil potkan. I on promluvil nahlas. Gestikuloval. Hubené ruce s dlouhými nehty se míhaly ve vzduchu jako břitvy. Na malíčku se mu zablýskl prsten. Velký muž ho chytil za límec a zaječel ještě silněji. Poté ho pustil, podíval se na úředníka a zašeptal mu něco, co vypadalo jako horší výhružka, než jakou počastoval potkana. Úředník zbledl a otočil se ke skrčkovi. Zčistajasna mu také začal lát. Mužík se otočil na podpatku a zmizel.

Ti dva znovu na Cettu promluvili tou nesrozumitelnou hatmatilkou. Nato kývli na malého poďobaného mládence, působícího energickým, optimistickým dojmem, který čekal v rohu za úředníky, aby tlumočil řeči těch dvou národů, které dělil oceán.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Cetty s otevřeným, přátelským úsměvem. Díky němu se poprvé od chvíle, kdy vystoupila na pevninu, necítila tak osamělá.

„Cetta Luminita.“

Úředník jí zjevně nerozuměl.

A tak to mladík napsal do formuláře imigračního úřadu místo něho. Znovu se na Cettu usmál, podíval se na dítě, které držela v náruči, a pohladil je. „A tvůj syn se jmenuje jak?“

„Natale.“

„Natale,“ opakoval úředníkovi, který opět nerozuměl. „Christmas,“ přeložil mladík.

Muž spokojeně přikývl a napsal Christmas Luminita.

PRVNÍ ČÁST

4

Manhattan, 1922

„Co je to za divný jméno?“

„Hele, starej se o sebe.“

„Jak pro negra.“

„Vypadám snad jako černoch?“

„Nevypadáš ani jako Ital.“

„Jsem Američan.“

„Jo, jasně…,“ smáli se kluci kolem.

„Jestli se chceš stát členem naší party, musíš si to podělaný jméno změnit.“

„Trhni si nohou!“

„Ty si trhni, Christmasi.“

Christmas Luminita se vzdálil loudavým, kolébavým krokem, ruce v kapsách. Do čela mu padala čupřina blonďatých vlasů, nad rtem a na bradě začínalo rašit světlé, řídké chmýří. Bylo mu čtrnáct, ale oči měl dospělé, jako mnoho jeho vrstevníků, kteří vyrostli v bytech bez oken ve čtvrti Lower East Side.

„Založím si vlastní partu, pitomci,“ vykřikl, když si byl jistý, že už ho nemohou trefit kamenem.

Předstíral, že si nic nedělá z hlasitých posměšků, které se za ním nesly, zatímco zahýbal do špinavé, nevydlážděné uličky. Ale jen co zmizel za rohem, vybil si vztek tím, že nakopl plechové vědro na odpadky, zrezivělé a děravé, stojící vzadu za krámem, z něhož se linul nasládlý puch bouraného masa. Z obchodu vyrazila se zuřivým štěkotem malá tlustá fenka, olysalá prašivinou, s dvěma vystouplýma červenýma očima, které jí skoro vylézaly z důlků. Christmas se sklonil, usmál se na ni a natáhl k ní rozevřenou dlaň. Fenka, zvyklá vyhýbat se kopancům, se zarazila v uctivé vzdálenosti. Znovu zaštěkala, ale vyšším, překvapeným tónem. Téměř zakňučela. Ještě víc vytřeštila příšerně vyboulené oči, natáhla zavalitý krk a přiblížila k ruce chvějící se nozdry. S tlumeným vrčením udělala dva nesmělé kroky, pomalu očichala Christmasovi lýtka a důstojně zavrtěla krátkým, useknutým ohonem. Chlapec se zasmál a poškrábal ji na zádech.

Ze zadního vchodu se vyklonil muž v zakrvácené zástěře s nožem v ruce. Zadíval se směrem k nim. „Myslel jsem, že ji zamordovali.“

Christmas v němém gestu mírně zvedl hlavu a pokračoval v drbání psa.

„Chytneš prašivinu, chlapče.“

Pokrčil rameny a dál se věnoval psovi.

„Dříve nebo později mi ji zabijou,“ vyhrkl řezník.

„Kdo?“

„Ti výrostci, kteří se potloukají kolem. Patříš k nim?“

Christmas zavrtěl hlavou. Vzduchem se mihla blonďatá kadeř. Oči mu na okamžik potemněly, pak se znovu rozjasnily a usmály se na fenku, která vrněla blahem.

„Je fakt ošklivá, co?“ Muž otřel ostří nože o zástěru.

„Jo,“ zasmál se Christmas. „Bez urážky.“

„Prodal mi ji jeden chlápek před deseti lety. Tvrdil, že je s rodokmenem.“ Řezník potřásl hlavou. „Ale stejně ji mám rád.“ Obrátil se a chtěl se vrátit do krámu.

„Můžu ji chránit,“ vyhrkl bez přemýšlení Christmas.

Muž se otočil a věnoval mu zvědavý pohled. Čtrnáctiletý kluk, hubený, se záplatovanými kalhotami a moc velkými botami bůhvíodkud, potřísněnými blátem a koňským trusem.

„Máte strach, že vám ji zabijou, ne?“ Christmas se napřímil. Fenka se mu otřela o nohy. „Můžu ji chránit, jestli vám na ní tak záleží.“

„Co říkáš?“ rozesmál se řezník.

„Půl dolaru týdně a budu vaši fenku chránit.“

Silný, rozložitý muž v zakrvácené zástěře nevěřícně zavrtěl hlavou. Chtěl se vrátit ke své práci, nerad nechával bez dohledu krám plný podřadných kusů masa, které si mohlo dovolit jen pár obyvatel čtvrti. Ale zarazil se. Vrhl letmý pohled do obchodu, nato se obrátil na toho zvláštního chlapce. „A jak?“

„Mám svou partu,“ vyhrkl důrazně Christmas.„No…,“ zaváhal a podíval se na psa, který se mu třel o nohy. „Diamond Dogs,“ napadlo ho.

„Nechci tady žádný bitky mezi pouličními gangy,“ strnul muž.

Znovu se zadíval do krámu, ale zůstal na místě.

Christmas si vrazil ruce do kapes. Špičkou boty nabral trochu prachu. Naposledy pohladil psa. „No, jak myslíte. Předtím jsem slyšel… no nic…“ Naoko se otočil.

„Co jsi zaslechl, chlapče?“ zarazil ho řezník.

„Támhleti…“ Christmas rychlým pohledem ukázal na roh, odkud se dosud linuly výkřiky party, která ho před chvílí odmítla. „Stěžovali si, že je tu čokl, co pořád štěká a dělá hrozný rambajz a…“

„A…“

„Nic… možná mluvili o jiném psovi.“

Řezník, nůž v ruce, dostihl Christmase uprostřed uličky. Chytil ho za límec obnošeného saka. Měl velké silné ruce jako nějaký škrtič. Byl i o dost vyšší. Pes zavyl znepokojením. „Týhle čubce nikdo nikdy nevoní. Ale ty se jí líbíš, jakože se Pep jmenuju,“ pronesl výhružně a upřeně se zadíval Christmasovi do očí. „A já ji mám rád.“ Mlčky si chlapce prohlížel a hrubé rysy mu zjemnil udivený výraz. Udivený, neboť nedokázal pochopit, co se chystá udělat. „Máš pravdu, je hlučnější než moje stará.“ Ukázal na fenku, která dýchala s vyplazeným jazykem. „No, s touhle alespoň nemusím šukat.“ Spokojeně se zachechtal své poznámce, kterou vyslovil bůhví pokolikáté. Odhrnul si zástěru, zakrvácenými prsty zašátral ve vestě – přitom stále vrtěl hlavou nad tím, co hodlá provést –, vytáhl z kapsy půldolarovou minci a vtiskl ji Christmasovi do dlaně. „Asi jsem se zbláznil. Jo, jsi přijatý,“ zabručel. „Pojď, Liliput,“ pobídl fenku a vrátil se do krámu.

Jen co zmizel, zadíval se Christmas na minci. S jiskřícíma očima na ni plivl a leštil ji bříšky prstů. Opřel se zády o zeď naproti řeznictví. A zasmál se. Ne jako dospělý. Ani jako kluk. Jako se jeho plavé vlasy nehodily k Italovi a tmavé oči k Irovi. Chlapec s černošským jménem, který dobře nevěděl, kdo je. „Diamond Dogs!“ smál se spokojeně.

5

Manhattan, 1922

Jako prvního oslovil Santa Filesiho, vyzáblého vrstevníka samý pupínek s černými, kudrnatými vlasy, který žil v jejich domě. Při setkání si vždy pokynuli na pozdrav, ale nic víc. Santo byl stejně starý jako Christmas a v okolí se proslýchalo, že chodí do školy. Otec pracoval jako nosič v přístavu, malý, podsaditý, s nohama nenávratně zkřivenýma tíhou břemen. Kolovaly řeči – ve čtvrti se pořád propíralo to či ono –, že uzvedne metrák jednou rukou. Takže i když šlo o dobráka, mírného jak beránek, který se nikdy nedopustil žádné surovosti, ani když se napil, lidé si ho vážili a nikdo ho nedráždil. S chlápkem schopným uzvednout metrák jednou rukou člověk nikdy neví. Santova matka byla vyzáblá jako syn. Protáhlým obličejem a ještě delšími řezáky připomínala mezka. Měla nažloutlou pleť, vyschlé, sukovité ruce, jimiž rychle pohybovala, vždy připravená vlepit synovi pohlavek. Není divu, že kdykoliv začala gestikulovat, instinktivně si chránil obličej. Uklízela ve škole, kam prý chodil Santo.

„Je pravda, že tvoje máma vyrábí mast na pupínky?“ zeptal se Christmas, když se potkali na ulici den poté, co si ho najal řezník, aby hlídal Liliput.

Santo vtáhl hlavu mezi ramena, zrudl a snažil se vypařit.

„Hele, ty ses urazil?“ Christmas se za ním rozběhl. „Neprovokuju, přísahám.“

Santo se zastavil.

„Chceš vstoupit do mý party?“ vyhrkl Christmas.

„A co jste zač?“ zeptal se opatrně Santo.

„Diamond Dogs.“

„O těch jsem nikdy neslyšel.“

„Ty o partách něco víš?“

„Ne…“

„Žes o nás neslyšel, houby znamená. Seš mimo.“

Santo znovu zrudl a sklopil zrak. „Kdo jste?“ zeptal se nesměle.

„Pro tebe bude lepší to nevědět.“ Christmas se rozhlédl, aby zdůraznil svá slova.

„Proč?“

Christmas k němu popošel, vzal ho za paži a odvlekl do postranní uličky přeplněné odpadky. Na okamžik se vyklonil do Orchard street, jako by chtěl zkontrolovat, že je nikdo nesleduje.„Poněvadž když na tebe uhodí, nemůžeš nic vykecat.“

„Kdo by na mě měl uhodit?“

„Hele, ty seš fakt trouba!“ vybuchl Christmas. „Nic nevíš. V jakým světe žiješ? Je pravda, že chodíš do školy?“

„No, jo a ne.“

Christmas znovu vykoukl na Orchard street. Rozhlédl se a vzápětí – se starostlivým úšklebkem ve tváři – bleskurychle couval zpět. Zatlačil Santa na konec uličky a přiměl ho schovat se za hromadu odpadků. Posunkem mu naznačil, aby mlčel. Počkal, až přejde muž tuctového zevnějšku, a oddechl si úlevou. „Kruci… viděls ho?“

„Koho?“

„Poslyš, prokaž mi laskavost. Jdi se podívat, jestli ještě krouží kolem medu.“

„Ale kdo? Kolem jakého medu?“

„Ten chlápek, viděls ho, ne?“ Christmas chytil Santa za límec.

„Ano… myslím, že ano…,“ blekotal chlapec.

„Myslím, myslím… a to chceš patřit k Diamond Dogs? Asi jsem tě špatně odhadl, ale…“

„Ale?“

„Zdálo se mi, že máš za ušima. Hele, prokaž mi tu službičku, potom se rozejdeme a zapomeneme na to. Běž se kouknout, jestli tam ještě je, nebo se zdejchnul.“

„Já?“

„Kruci, a kdo asi? Tebe nezná. No tak, posero, pohni kostrou.“

Santo vylezl z nevábné skrýše a nejistým krokem zamířil k Orchard street. Nemotorně se rozhlédl a pátral po muži tuctového zevnějšku, kterého teď pokládal za nebezpečného zločince. Když se vracel zpět,

Christmas si všiml, že jde mnohem jistěji. Santo si zastrčil palec za pásek u kalhot. „Vzduch je čistý,“ prohlásil.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Christmas a zvedl se. Santo se spokojeně usmál.

Christmas ho plácl po rameni. „Hele, zvu tě na zmrzlinu se sodovkou, pak půjdeme každý svou cestou.“

„Zmrzlinu?“ vytřeštil oči Santo.

„No a co?“

„Stojí… stojí pět centů…“

Christmas se zasmál a pokrčil rameny. „Prachy. Jsou to jen prachy.

Stačí je mít, ne?“

Santo nevěřil svým uším.

Vešli do špinavého krámku na Cherry street. Christmas křečovitě svíral svůj padesátník. „Hele,“ řekl Santovi, když se uvelebil na stoličce, „dneska jsem měl dvě a je mi trochu šoufl od žaludku, takže třetí asi nezvládnu. Rozdělíme se o tu tvoji, ty nejseš na zmrzku zvyklej a celá porce by ti třeba neudělala dobře. S něčím takovým se musí pomalu.“ U Jahody – přezdívanému tak pro velkou, lesklou rudou skvrnu, která mu zabírala půl obličeje – objednal pohár s dvěma slámkami a se sevřeným srdcem cinkl o pult jedinou mincí, kterou měl v kapse.

Pár minut ani jeden z nich nepromluvil. Oba byli přilepení ke svým brčkům a snažili se vypít víc než svou polovinu.

„Hele, co má znamenat, že do školy chodíš jo a ne?“ zeptal se nakonec Christmas, ponořil prst do prázdného poháru a olízl ho.

„Že odpoledne mě jedna učitelka učí základy pravopisu a dějepisu, protože máma tam uklízí. Jakože tam nejsem zapsaný, víš?“ hájil se Santo. „Já vlastně na školu zvysoka kašlu,“ dodal tónem amatérského výtržníka.

„Ty seš ale vůl, Santo. Co chceš kruci v životě dělat? Nejseš jako tvůj fotřík, metrák jednou rukou nezvedneš ani omylem. Může se ti hodit, když se něco naučíš,“ vyhrkl bez přemýšlení Christmas. „Závidím ti.“

„Vážně?“ Santův obličej se rozzářil.

„Nehoň si triko, chlapečku, vypadáš jako krocan. To se jen tak říká,“ opravil se hned Christmas.

„Víš… mně se zdálo,“ vyhrkl potichu Santo a zadíval se na prázdný pohár od zmrzliny. „Ty máš všechno.“

„No, nestěžuju si.“

Santo sklopil zrak na podlahu. V hlavě se mu honila otázka. „Tak… můžu se stát členem Diamond Dogs?“ zeptal se nakonec.

Christmas mu zacpal ústa rukou a vrhl pohled na Jahodu, který klimbal v rohu. „Zbláznil ses? Co když tě uslyší?“

Santo se znovu začervenal.

„Nevím, jestli ti můžu věřit,“ pronesl pomalu a upřeně se díval Santovi do očí. „Musím si to promyslet. Taková věc se nesmí brát na lehkou váhu.“ Ze Santova pohledu vyčetl hořké zklamání. V duchu se usmál.

„Dobrá, zkusím to s tebou. Ale je to jen na zkoušku, aby bylo jasno.“ Santo ho znenadání objal s dětinským zavýsknutím.

Rázně se mu vytrhl. „Hele, my z Diamond Dogs si na takové zženštilosti nepotrpíme.“

„Jo, jo, promiň, víš, no…,“ blekotal vzrušeně Santo.

„Dobře, dobře, přestaň s tím. Přejdeme k vážným věcem.“ Christmas ještě víc ztlumil hlas a naklonil se k jedinému členu své party. Předtím vrhl pohled na Jahodu. „Je pravda, že tvoje máma dělá mast na beďary?“

„Co to s tím má společnýho?“

„První pravidlo. Otázky kladu já. Když neporozumíš hned, porozumíš později. A kdybys to ani pak nepochopil, pamatuj, že vždycky to má nějaký důvod, jasný?“

„Jo… ano.“

„Co ano? Matka ti dělá mast? Ona sama?“ Santo přikývl.

„A podle tebe zabírá?“ Další přikývnutí.

„Nevypadá to, promiň, že to říkám.“

„Fakt zabírá. Jinak bych jich měl ještě víc.“

Christmas si mnul ruce. „Věřím ti. Ale řekni mi jedno, léčila by třeba i prašivinu?“

„To nevím… jakou prašivinu?“ zeptal se rozpačitě Santo.

Christmas se k němu naklonil ještě víc. „Jde o člověka, kterýho chráníme. Dobře platí. Ale jeho pes má prašivinu, a jestli mu ji vyléčíme, ten chlápek je ochotnej pustit chlup.“ Nehtem cinkl do skleněného poháru.

„Mohla by pomoct,“ vyhrkl Santo.

„Dobrá.“ Christmas se zvedl. „Jestli chceš patřit k Diamond Dogs, nebude to zadarmo, to si piš. Obstarej mi trochu masti tvý mámy. Jestli zabere, seš náš a dostaneš svůj podíl.“

6

Manhattan, 1909

Místnost byla teplá a útulná, na oknech závěsy, jaké Cetta neviděla ani v pánově domě. Za psacím stolem seděl tentýž muž, který se jí ujal, když vystoupila z lodi před necelými pěti hodinami. Padesátník, na první pohled směšný kvůli dlouhému pramenu vlasů, přehozenému z jedné strany na druhou, aby kryl pleš. Zároveň z něho vyzařovala síla, která vzbuzovala respekt. Jeho slovům Cetta nerozuměla.

Druhý muž, jenž stál, znal oba jazyky, jeho i její. A tlumočil vše, co říkal chlápek za stolem. Od něho – když je před pár minutami následovala do této místnosti – se dozvěděla, že muž s přehazovačkou je právník, který se stará o děvčata jako ona. „Pěkná jako ty,“ mrkl na ni.

Advokát něco pronesl a zadíval se na Cettu, která držela na ruce Christmase – krátce předtím pokřtěného tímto novým jménem imigračním úředníkem.

„Můžeme se o tebe postarat,“ překládal druhý muž. „Ale s dítětem bude potíž.“

Cetta si přitiskla Christmase k hrudi. Neodpověděla a nesklopila zrak. Právník otočil oči vsloup a zeptal se: „Jak chceš s tím děckem pracovat? Dáme ho někam, kde mu bude dobře.“ Přivinula k sobě syna ještě pevněji.

Advokát zase něco řekl. „Jestli ho ještě víc zmáčkneš, zabiješ ho a bude po problému,“ tlumočil jeho slova ten druhý a zasmál se.

Právník se k němu připojil.

Cetta ne. Stiskla rty, svraštěla obočí a přitom nespustila zrak z muže za stolem. Ani se nehnula. Jen položila ruku na blonďatou hlavičku svého chlapečka, který klidně spal. Jako by ho chtěla chránit.

Advokát něco vyštěkl, odstrčil křeslo a vyšel z místnosti.

„Pěkně jsi ho naštvala,“ podotkl tlumočník, posadil se na okraj stolu a zapálil si cigaretu.„Co si počneš, jestli tě vyhodí na ulici a nepomůže ti? Koho tu znáš? Vsadím se, že nikoho. A nemáš ani vindru. Ty a tvůj kluk nedožijete rána, věř mi.“

Cetta si ho mlčky prohlížela. S rukou stále na Christmasově hlavě.

„Jsi snad němá, nebo co?“

„Udělám, co budete chtít,“ vyhrkla náhle. „Ale na dítě mi nesahejte.“

Tlumočník vypustil kouř ke stropu. „Máš tvrdou palici, děvče.“ Také opustil místnost a nechal dveře otevřené.

Cetta se snažila zabavit sledováním spirál kouře, které se vznášely ve vzduchu a stoupaly ke stropu zdobenému krásnými štuky. Ani ve snu by si nedokázala představit něco tak nádherného. Ale měla strach. Od chvíle, kdy jí na celnici, zatímco imigrační úředníci razítkovali vstupní dokumenty, ten malý, podsaditý a příjemný mladík, který dal Natalovi nové americké jméno, zašeptal do ucha: Dej si pozor. Dobře si ho pamatovala, jako jediný se na ni usmál. Bála se od chvíle, kdy ji advokát chytil za paži a odvedl přes čáru namalovanou na podlaze, která značila začátek Ameriky. Při nástupu do obrovského černého auta, v porovnání s nímž bylo to pánovo pouhým vozítkem. Při pohledu na betonové město, které se tyčilo před jejíma očima, tak rozlehlé, že vše, co patřilo statkáři – i jeho vila –, byly jen obyčejné chatrče. Bála se, že se ztratí mezi těmi nekonečnými davy na chodnících. Vtom se Christmas zasmál. Potichu, jako to dělají nemluvňata bůhví kvůli čemu. Natáhl ručičku, zmáčkl jí nos a chytil pramen vlasů. A znovu se zasmál. Spokojený. Nevědoucí. Cettu napadlo, jak by bylo krásné, kdyby uměl mluvit, kdyby jí řekl „mami“. Ve stejném okamžiku si uvědomila, že jí nic nepatří. Děťátko je to jediné, co má. Musí být silná kvůli němu, vždyť to stvořeníčko je ještě bezbrannější než ona. A měla by mu být vděčná, protože jako jediný na světě jí neudělal nic zlého, i když ji tam dole mezi nohama pořádně pochroumal.

Když zaslechla vzrušenou debatu probíhající venku, ohlédla se. Na prahu stál špatně oholený muž se širokými rameny a vyhaslou cigaretou v ústech. Třicátník, dost ošklivý, s obrovskými špinavými prackami a rozpláclým boxerským nosem. Mechanicky si škrábal pravé ucho. Ve výši srdce měl pistoli zastrčenou do pouzdra. Košili potřísněnou rajčatovou omáčkou. Mohla to být i krev, ale Cetta si říkala, že je to omáčka. Díval se na ni.

Po chvíli diskuse skončila a objevil se advokát následovaný tlumočníkem. Muž v pokapané košili ustoupil stranou, aby ti dva mohli projít, ale zůstal a sledoval, co se bude dít.

Advokát promluvil, aniž se Cettě podíval do obličeje.

„Poslední nabídka. Budeš pro nás pracovat, tvé dítě dáme do útulku a v sobotu a neděli dopoledne za ním můžeš chodit.“

„Ne,“ vyhrkla.

Advokát zaječel a posunkem naznačil tlumočníkovi, aby ji vyhodil. Mrštil po ní doklady, podepsané imigračními úředníky. Zasvištěly vzduchem a snesly se na zem.

Tlumočník ji vzal za paži a přiměl vstát.

Vtom muž na prahu promluvil. Hlasem hlubokým jako hrom či krknutí, který se šířil v nízkých vibracích. Řekl jen pár slov.

Advokát potřásl hlavou a zabručel: „Dobrá.“

Chlápek se přestal škrábat na uchu černými prsty, zvedl z podlahy doklady, mrkl na ně a hromovým hlasem, avšak nezúčastněným tónem pronesl: „Cetta.“

Tlumočník pustil dívčinu paži a couvl. Muž kývl na Cettu a vyšel z místnosti, aniž těm dvěma ještě něco řekl. Následovala ho a viděla, jak si obléká pomačkané sako. Všude ho táhlo, na ramenech, na hrudi. Nezapnul si je. Napadlo ji, že by se mu to stejně nepovedlo. Znovu pokynul hlavou a opustil byt s Cettou a Christmasem v závěsu.

Na ulici vklouzl do auta, které mělo na předním blatníku dva otvory po kulce. Naklonil se na druhou stranu a zevnitř otevřel dvířka. Naznačil Cettě, aby se posadila, tím, že plácl na sedadlo vedle sebe. Nastoupila a vyjeli. Muž mlčel, ani se na ni nepodíval, jako by byl sám. Za deset minut zastavil u chodníku. Opět jí naznačil, aby šla za ním, a razil si cestu hlomozícím davem špinavých ubožáků v odraných šatech.

Sešel po schodech vedoucích do suterénu.

Vydal se tmavou, páchnoucí chodbou, na konci se zastavil, otevřel dveře a vstoupil. Předtím vzal matraci, která stála opřená o zeď.

Místnost – byla jen jedna – se podobala špeluňkám, které Cetta znala. Neměla okna. V blízkosti kamen na uhlí byly od stěny ke stěně natažené šňůry a na nich se sušilo prádlo a oblečení, mnohé záplatované. Závěs se snažil zakrýt manželskou postel. Sporák. Jeho komín odváděl pomocí dvou zrezivělých trubek i kouř z kamen. V rohu dva nočníky. Stará kredenc bez jedné zásuvky, s ulomenou nohou, podložená dřevěným špalíkem, aby se nekývala. Čtvercový stůl a tři židle. Dřez a trocha otlučeného plechového nádobí.

Na židlích seděli dva staří lidé, nejspíš manželé. On hubený, ona kulaťoučká. Oba velmi malého vzrůstu. Se znepokojeným pohledem otočili ke dveřím své vrásčité obličeje. V očích se jim zračil strach, letitý jako oni. Ale když uviděli muže, usmáli se. Stařec odhalil prázdné dásně, pak si ústa zakryl rukou. Babka se rozesmála, plácla se o stehno, vstala a šla muže obejmout. Stařec šoupavým krokem zamířil za závěs, který kryl postel. Bylo slyšet cinkání, a když se znovu objevil, nasazoval si zažloutlou zubní protézu.

Nadšeně vítali ošklivého muže s černýma rukama, který mezitím položil matraci do rohu místnosti. Zatímco poslouchali jeho hlas, který rozechvíval vzduch, namočila stařenka do vody hadřík a snažila se mu odstranit z košile skvrny, nedbajíc na jeho protesty. Až potom se podívali na Cettu. Přitom přikyvovali na znamení souhlasu.

Předtím než se muž rozloučil, vytáhl z kapsy bankovku a podal ji stařence. Ta mu políbila černou ruku. Stařec se zadíval na zem se zahanbeným výrazem ve tváři. Muž si toho všiml, lehce ho poplácal po rameni a prohodil něco, čím vyvolal na jeho tváři úsměv. Popošel k Cettě, která zůstala stát s Christmasem v náruči, a podal jí imigrační dokumenty. Nakonec, už na prahu, na ni ukázal a ještě něco podotkl. Pak zmizel.

„Jak se jmenuješ?“ pronesla stařena Cettinou řečí, jen co osaměli.

„Cetta Luminita.“

„A děcko?“

„Natale, ale teď se jmenuje takhle.“ Cetta jí podala imigrační doklad. Stařena si list vzala a předala ho manželovi.

„Christmas,“ přečetl.

„To je americké jméno,“ prohlásila Cetta s hrdým úsměvem. Stařena se zamyšleně poškrábala na bradě a otočila se na manžela.

„Připadá mi jak pro negra.“

Stařec si prohlížel Cettu, která se tvářila pořád stejně. „Víš, kdo jsou negři?“

Zavrtěla hlavou.

„No, jsou černí… tady,“ vysvětloval a rukou si přejel po obličeji.

„Ale jsou to Američané?“

Babka se otočila k manželovi. Přikývl.

„Ano.“

„Takže můj syn má nové americké jméno,“ podotkla spokojeně Cetta.

Stařena se zatvářila rozpačitě, pokrčila rameny a znovu se obrátila k manželovi.

„No, musíš se jeho jméno naučit,“ prohlásil.

„To jo,“ přidala se jeho manželka.

„Přece ho nebudeš pokaždé číst z toho papíru.“

„To ne.“ Stařena energicky zavrtěla hlavou.

„Až bude větší, musíš mu tak říkat, jinak se ho nenaučí ani on,“ dodal její muž.

„Jo, jo,“ souhlasila babka.

Cetta si je zmateně prohlížela. „Tak mě je naučte.“

„Christmas,“ řekl muž.

„Christ… mas,“ slabikovala stařena.

„Christmas,“ opakovala Cetta.

„Výborně, děvče,“ vykřikli spokojeně oba staroušci.

Potom všichni tři zůstali mlčky stát a nevěděli, co dělat, docela dlouhou dobu.

Nakonec žena něco zašeptala manželovi a popošla ke sporáku. Strčila do něj pár dřevěných třísek a kusem novin zatopila.

„Uvaří něco k jídlu,“ podotkl muž. Cetta se usmála. Ti dva se jí zamlouvali.

„Sal říkal, že se zítra ráno pro tebe staví,“ vysoukal ze sebe a sklopil zrak, zjevně na rozpacích.

Velký a ošklivý chlapík se jmenuje Sal, pomyslela si Cetta.

„Sal je dobrý křesťan,“ pokračoval stařík. „Zdání klame, věř mi. Kdyby nebylo jeho, už bychom byli pod drnem.“

„Jo, jo, umřeli bychom hlady, ani na rakev by nám nezbylo,“ podotkla stařena a zamíchala hustou, tmavou rajčatovou omáčku, v níž plavaly kousky klobásy. Místností se linula pronikavá vůně česneku.

„To on za nás platí nájem.“ Cettě se zdálo, že stařík se při těch slovech začervenal.

„Zeptej se jí na to,“ vyhrkla stařena, aniž se otočila.

„Tvůj kluk má tátu?“

„Ne,“ odpověděla bez zaváhání.

„Aha, no jo…,“ huhlal stařík, jako by chtěl získat čas.

„Zeptej se jí na to,“ opakovala jeho žena.

„Jo, jo, hned se jí zeptám…,“ zabručel popuzeně. Otočil se k Cettě a zadíval se na ni s rozpačitým úsměvem na rtech. „Dělala jsi děvku i v Itálii?“

Věděla, co to slovo znamená. Matka ho opakovala vždy, když se otec vracel v sobotu pozdě domů. Děvky jsou ženy, které spí s muži.

„Ano.“

Najedli se a šli si lehnout. Cetta se natáhla na matraci oblečená. Neměla se čím přikrýt. Ale staroušci ji ujistili, že zítra se o to Sal postará.

Ani nevím, jak se jmenujete, napadlo ji uprostřed noci, když poslouchala jejich chrápání.

7

Manhattan, 1909-1910

„Péro. Opakuj.“

„Péro…“

„Kunda.“

„Kunda…“

„Prdel.“

„Prdel…“

„Pusa.“

„Pusa…“

Žena s rudými vlasy, padesátnice s honosným účesem sedící na sametem potažené pohovce, se otočila k asi dvacetileté, spoře oblečené dívce vulgárního zevnějšku, která se povalovala v křesle, také čalouněném sametem, tvářila se znudeně a pohrávala si s krajkou průhledného županu, pod nímž prosvítal atlasový korzet, jediný kus oblečení, který měla na sobě. Zrzka něco rychle drmolila. „Madam říká, že to jsou tvoje pracovní nástroje. Pro začátek o moc víc nepotřebuješ. Opakuj to ještě jednou.“

Cetta stála uprostřed salonu, který jí připadal elegantní a tajemný, a styděla se za své obnošené šaty.„Péro…,“ spustila tou nepřátelskou řečí, které nerozuměla, „kunda… prdel… pusa.“

„Bezva, učíš se rychle,“ utrousila mladá prostitutka.

Madam přikývla, odkašlala si a pokračovala v lekci angličtiny.„Vyhulím ti ho.“

„Vykulím… ti… ho…“

„Vyhulím!“

„Vy… hulím…“

„Dobře. Strč ho do mě.“

„Strš… ho do mě…“

„No tak, fešáku… pojď, pojď. Jo, tak.“

„No tag, fešáku… pojť, pojť… Jo, tag.“

Žena vstala. Zabručela něco směrem k prostitutce, která jí tlumočila, a vyšla z místnosti. Předtím s nečekanou něhou a přátelským zábleskem v očích, vroucím i zadumaným zároveň, pohladila Cettu po tváři. Cetta se za ní dívala a obdivovala její šaty, které pokládala za oblečení nóbl dámy.

„Pojď,“ pobídla ji mladá nevěstka.

„No tag, fešáku, pojť, pojť…,“ vyhrkla Cetta. Holka se zasmála. „Poj…ď,“ zdůraznila.

„Poj…ď,“ opakovala Cetta.

„Výborně.“ Nevěstka se do ní zavěsila a prováděla ji po zšeřelých místnostech velkého bytu, který připomínal panské sídlo. „Sal už tě ochutnal?“ vyzvídala se škodolibým úsměvem.

„Ochutnal?“ podivila se Cetta.

Prostitutka se rozesmála. „Nejspíš ne. Jinak by ti zářily oči a neptala by ses.“

„Proč?“

„Protože ráj se nedá popsat,“ zasmála se znovu dívka.

Vešly do prosté, bíle vymalované místnosti, na rozdíl od ostatních plné světla. Po stěnách visely šaty, které Cettě připadaly překrásné. Uprostřed stálo žehlicí prkno a na něm žehlička na uhlí. Postarší, obtloustlá žena s poťouchlým výrazem ve tváři je přivítala roztržitým přikývnutím. Prostitutka jí řekla něco, čemu Cetta nerozuměla. Žena k ní popošla, roztáhla jí ruce, prohlédla si ji, ohmatala ňadra a zadnici, očima poměřila boky. Došla k prádelníku, chvíli se v něm přehrabovala, vytáhla černý korzet, ledabyle ho Cettě hodila a přitom něco zamumlala.

„Říká, aby ses svlíkla a zkusila si ho. Kašli na ni. Je to stará tlusťoška, která nikdy nemohla dělat kurvu, páč je moc ošklivá, a z nedostatku šukání úplně zakysla.“

„Hele, víš, že ti rozumím,“ vyhrkla macatá žena Cettinou řečí. „Jsem taky Italka.“

„Jo, a blbá jak tágo k tomu.“

Cetta vyprskla smíchy. Ale jen co ji stařena sjela škaredým pohledem, začervenala se, sklopila zrak a začala se svlékat. Natáhla si korzet a mladá prostitutka ji naučila, jak se šněruje. V Cettě se svářily protichůdné pocity.

Na jednu stranu ji zahanbovala nahota, na druhou se díky korzetu, který pokládala za oblečení velkých dam, cítila důležitá. Vzrušená i vyděšená zároveň.

Nevěstka si toho všimla. „Podívej se do zrcadla.“

Cetta se pohnula, znenadání jí však levá noha vypověděla službu.

Začala se potit. Táhla ji za sebou.

„Seš chromá?“ uhodila na ni holka.

„Ne…“ V Cettiných očích se objevila panika. „Jen jsem… se kdysi zranila…“

V tom okamžiku jí tlustá stařena hodila modré saténové šaty s vysokým rozparkem na sukni, který odhaloval nohy, a výstřihem lemovaným černou krajkou. „Chytej, děvko.“

Cetta si je oblékla a podívala se do zrcadla. A rozplakala se, neboť se nepoznávala. Ronila slzy vděčnosti nad tím, že americká země jí pomůže splnit všechny její sny. Že z ní udělá paní.

„Pojď, je načase naučit se řemeslo,“ pobídla ji prostitutka.

Opustily krejčovnu – tlustou stařenu ani nepozdravily – a vešly do malé, stísněné komůrky. Nevěstka otevřela špehýrku a zadívala se do ní. Když odtrhla zrak, řekla Cettě: „Tohle znamená vyhulit.“

Cetta přiložila oko ke kukátku a učila se.

Celý den sledovala zákazníky a kolegyně. V noci pro ni přijel Sal a doprovodil ji domů. Zatímco mlčky točil volantem, párkrát se na něho podívala – pokradmu, aby si toho nevšiml – a myslela na to, co jí o něm prozradila ta holka. Konečně auto zastavilo u schodů vedoucích do suterénu. Při výstupu z vozu se Cettin pohled znovu stočil na toho velkého, ošklivého muže, který prý ochutnává děvčata. Jenže Sal se díval upřeně před sebe.

Starouškové spali, když potichu vklouzla do místnosti. I Christmas, ležící mezi nimi, oddechoval. Cetta ho opatrně vzala do náruče.

„Najedl se a vykakal,“ zašeptala stařenka, která otevřela oči. „Všechno jak má být.“

Cetta se na ni usmála. Pod matrací měla kovovou síť. Na ní deku, prostěradlo a polštář.

„To zařídil Sal,“ zašeptala babka a posadila se, až pod ní zavrzala postel.

„Spi,“ zabručel stařec.

Cetta položila Christmase na přikrývku a zjistila, že je měkká na omak. Otočila se ke stařeně, která dosud seděla na posteli a dívala se na ni. Přistoupila k ní a mlčky ji objala, aniž pronesla slůvko. Babka ji k sobě přitiskla a pohladila po vlasech.

„Běž si lehnout, seš unavená.“

„Spěte, kruci!“ zamumlal stařík. Ženy se potichu zasmály.

„Jak se jmenujete?“ zašeptala Cetta.

„Jsme Tonia a Vito Frainovi.“

„A v noci chceme spát,“ hudroval stařec.

Tonia plácla manžela po zadku. Společně s Cettou se zahihňaly.

„Hahaha, to je tedy zábava.“ Vito si přetáhl přikrývku přes hlavu.

Tonia vzala do dlaní Cettin obličej a mlčky se jí dívala do očí. Palcem jí udělala na čele křížek. „Bůh ti žehnej.“ Pak ji políbila.

Cettě se to strašně líbilo. Vrátila se ke své posteli, svlékla se a vklouzla pod deku vedle Christmase. Pomalu, aby ho nevzbudila, mu načrtla na čele křížek. „Bůh ti žehnej,“ zašeptala a políbila ho.

„Je hezký a silný, ten tvůj Christmas,“ ozvala se stařena. „Určitě z něho vyroste hotový fešák.“

„Dost!“ zahřměl Vito.

Christmas se vzbudil a rozplakal se.

„Vidíš, hlupáku,“ prohodila Tonia. „Seš spokojenej? Tak, a teď můžeš spát.“

Cetta se potichu smála, když se snažila Christmase uklidnit, tiskla si ho k hrudi a kolébala ho. Najednou jí před očima vytanuly obličeje matky, otce, bratrů – všech, dokonce i jiného. Uvědomila si, že je to poprvé, co na ně myslí. Ale nic dalšího ji nenapadlo. Pak i ona usnula.

Nazítří – po celém dopoledni a začátku odpoledne, kdy se seznamovala s Toniou a Vitem – se začala chystat do práce. Když pro ni Sal přijel, byla už půl hodiny hotová. Svěřila Christmase těm dvěma a mlčky šla za ošklivým mužem s černýma rukama, který se o ni staral. Dorazila k autu s dvěma otvory na blatníku, posadila se na své místo a čekala, až nastartuje a rozjede se. Dopoledne poprosila Toniu, aby jí poradila dvě slova v tom dosud neznámém jazyce. Slůvka, která se v bordelu nenaučila.

„Proč?“ zeptala se Sala. To byla první věc, kterou si nechala říct.

Sal jí svým hlubokým hlasem stručně odpověděl, aniž odlepil oči od vozovky.

Nerozuměla mu. Usmála se a vyhrkla druhé slůvko, které se chtěla naučit. „Děkuju.“

Od toho okamžiku zavládlo ve voze ticho. Sal zastavil před vchodem do nevěstince, naklonil se, otevřel dvířka a naznačil jí, aby vystoupila. Jen co se ocitla na chodníku, zařadil rychlost a odjel.

Ten večer Cetta v patnácti letech poprvé hulila péro.

Do měsíce se naučila vše, co její profese vyžadovala. Rozšíření slovníku tak, aby se mohla domluvit i mimo vykřičený dům, jí trvalo dalších pět.

Každé odpoledne a každou noc ji Sal vozil ze suterénu Tonii a Vita do bordelu a zpět. Ostatní děvčata spala v nevěstinci ve společném pokoji. Děti byly tabu. Když některá holka otěhotněla, musela si nechat pomoct od andělíčkářky. Společenství děvek se nesmělo množit, to bylo jedno z pravidel, na jehož dodržování Sal dohlížel.

Ale s Cettou to bylo jinak.

„Proč?“ zeptala se jednoho rána v autě, o šest měsíců později. Teď už byla schopná pochopit odpověď.

V kabině se rozezvučel hluboký Salův hlas a přehlušil zvuk motoru.

Promluvil krátce jako poprvé. „Starej se o sebe.“

A jako předtím – ale po mnohem delší odmlce než tenkrát – Cetta řekla: „Děkuju.“ Nato se rozesmála. Koutkem oka se jí zdálo, že i ošklivý, zamračený Salův obličej se malounko rozjasnil. A rty se téměř nepostřehnutelně nakrčily v náznaku úsměvu.

8

New Jersey – Manhattan, 1922

Ruth bylo třináct a večer nesměla ven. Ale náš venkovský dům, v němž trávíme víkendy, je smutný a ponurý, přemítala. Velkou bílou vilu s mohutným sloupořadím u vchodu postavil před padesáti lety otec jejího otce, dědeček Saul, zakladatel rodinné firmy. Byla to rozlehlá budova na konci dlouhatánské aleje, která vedla zahradou až k hlavní bráně. Tmavý, vždy naleštěný nábytek. Americké a čínské koberce na mramorových a dubových podlahách. Staré obrazy, díla umělců z celého světa, pověšené na stěnách tapetovaných tmavými látkami. Evropské a orientální stříbro. A všude zrcadla, v nichž se odráželo to, co pro Ruth bylo jen velký, bohatý, ponurý dům.

Ani služebnictvo se neumělo usmívat. Dokonce i když to měli dělat kvůli bontonu, při setkání s některým z členů rodiny Isaacsonových, nedokázali se usmát. Sotva zvedli koutky úst, sklopili oči a s pohledem k zemi se dál věnovali své práci. Ani ona, dívenka s kudrnatými černými vlasy, bělostnou pletí, roztomilými studentskými šatečkami a veselostí svých třinácti let, se nedovedla usmívat.

Nikdo to nesvedl – ani v tomto domě, ani v luxusním apartmá na Park Avenue, kde bydleli přes týden – od doby, kdy byl kvůli její matce, Sarah Isaacsonové, vyhlášen zákaz vycházení. Tedy spíš kvůli tomu, co se o ní povídalo. Že měla – coby čtyřicátnice – bouřlivý poměr s třiadvacetiletým mladíkem ze synagogy na Osmdesátéšesté, oslnivým a krásným, z něhož se měl co nevidět stát rabín. Nebo se tomu alespoň chtělo věřit.

Ruthin otec propadl zoufalství. I matka. Mladík, z něhož se nestal nejmladší rabín komunity, se raději ze dne na den oženil se skvělou židovskou dívkou, vrstevnicí, a navíc dcerou rabína. Ruthin otec Philip nikdy o své ženě nepochyboval – ani na okamžik – ani ji kvůli těm řečem netrápil. Ale jed té pomluvy ho zlomil. Ruthina matka věděla, že jí manžel věří, ale ztratila odvahu předvádět své šperky a šaty v Opeře, na dobročinných večírcích pořádaných židovskou obcí, koncertech vážné hudby pod širým nebem. Měla strach, že ji do zad bude bodat posměšné hihňání, bála se prstů namířených pokradmu jejím směrem jako na cizoložnici, flundru, která šla do postele s mladíkem, jenž by mohl být jejím synem. Neměla sílu nést na útlých, elegantních ramenech – jež kdysi s hrdostí ukazovala – tíhu pomluvy.

„Nechali jste se zničit jediným prdem,“ opakoval ze svého křesla téměř každý den po večeři dědeček Saul a hladil si dlouhý, tenký nos, otlačený od obrouček brýlí.

Syn a snacha mlčky klopili zrak. Neohradili se, když tu větu pronesl poprvé. Teď už to nemělo smysl.

Nikdo se neusmíval v obrovském domě, který se Ruth zdál ponurý. V zrcadlech se neodrážely desítky hostů tančících v salonu. Park neosvětlovaly louče při nedělním večerním grilování. Klavír nerozeznívaly ruce amatérů hrajících si na hudebníky, ani profesionálních umělců, kteří zpestřovali večery trávené ve společnosti přátel. Jako by dveře, vchodová vrata i bránu na konci aleje někdo zapečetil.

A to vše kvůli jedinému prdu.

Ruth bylo třináct a večer nesměla ven. Náš dům je smutný, myslela si neustále. Nikdo se tu neusmívá. Jen zahradník, devatenáctiletý mládenec, který se již několik měsíců staral o terasy bytu na Park Avenue a teď, když si koupil dodávku, i o zahradu vily v New Jersey. Ten se smál pořád. Ruth si ho okamžitě všimla. Ne kvůli kráse nebo mládí, pro něco zvláštního v jeho vzhledu a očích. Jen pro smích, který mu nečekaně, nezadržitelně tryskal z hrdla. Nepřitahoval ji, jen ji okouzlil jeho rozpustilý smích, který vybuchoval, aniž kdo chápal proč, a narušoval a znesvěcoval ponurou atmosféru domu. Třeba před garáží okopával břečťan a náhle, když zahlédl cosi, co se pokřivené odráželo v blatníku auta, propukl v řehot. Smál se, když mu Ruth přinášela odpoledne limonádu, jako by pití bylo směšné. A – tlumeně, aby si toho nikdo nevšiml –, když mu dědeček, nerudný stařec, něco vytýkal. Tomu, že stará kuchařka ve svém věku neumí správně připravit krocana jako jeho matka, nenadálé jarní přeháňce a slunci, které se odráželo v kalužích, pokřivené květině či stéblu trávy, jež se zamotalo do kola vozíku, kosovi, který poskakoval po štěrku se žížalou v zobáku, žábě kuňkající v zahradním jezírku, směšným tvarům mraků stejně jako řídkému kníru majordoma, ohromné zadnici komorné paní domu a povislému poprsí ženy, jež každý den přicházela pomoci s prádlem.

Smál se všemu a jmenoval se Bill.

Jednoho dne jí navrhl: „Co kdybychom si my dva někdy vyrazili za zábavou?“

A tak večer, i když jí bylo jen třináct a rodiče by jí nikdy nedovolili, aby šla ven – a už vůbec ne se zahradníkem bez budoucnosti –, Ruth předstírala, že jde do svého pokoje, zanechávajíc rodiče a dědečka v jejich pochmurném mlčení, a potajmu vklouzla do prádelny. Odsud zamířila k zadnímu vchodu, vyhrazenému pro dodavatele, kde na ni čekal Bill, pusu od ucha k uchu. A se smíchem – jako třináctiletá dívka, znuděná a rozmazlená životem – nastoupila do jeho dodávky.

„I já mám auto, vidíš?“ chlubil se pyšně.

„Ano,“ zasmála se, aniž věděla proč. Nejspíš proto, že byla s někým jako Bill, který se řehtal neustále.

„Hele, auťák má jen pár lidí.“

„Vážně?“ Moc ji to nezajímalo.

„Jsi husa. Myslíš, že všichni jsou bohatý jako tvůj děda a táta? Copak, dodávka se ti hnusí?“ Mluvil drsným hlasem a oči ve tmě připomínaly dvě hluboké štěrbiny. Ale vzápětí se zasmál svým směšným, lehkomyslným způsobem a Ruth okamžitě přešlo mrazení, které jí předtím přejelo po bělostné kůži.

Bill hlučně zařadil rychlost, přidal plyn a dodávka s drncáním a vrzáním vyrazila po cestě vedoucí do města. „Teď ti ukážu skutečný svět,“ prohlásil se smíchem.

A Ruth se smála s ním, vzrušená tím dobrodružstvím, a otáčela prstýnkem s obrovským smaragdem, který si půjčila od matky – ta o tom neměla ani tušení –, aby byla hezčí a necítila se v Billově přítomnosti jako malá. Až teď si všimla, že matka musí mít útlejší prsty než ona, protože se jí nedařilo prsten sundat.

„Podívej támhle,“ vyhrkl Bill, když po půl hodině zastavil dodávku a vypnul motor. „V tom pajzlu se můžeme něčeho napít a zatancovat si.“ Ukázal na zakouřený lokál na rohu dvou potemnělých uliček, z něhož vycházeli muži a ženy, potáceli se a vzájemně objímali. „Máš nějaký prachy?“

„Ale alkohol je zakázaný,“ namítla Ruth rozpačitě.

„Ve skutečným světě ne,“ zasmál se a opakoval otázku. „Máš nějaký prachy?“

„Ano.“ Vytáhla z kabelky dvě bankovky a okamžitě zapomněla na prsten. Měla oči jen pro tu barabiznu, kde se všichni smáli jako Bill. Kde se život zdál tak odlišný od jejího ponurého sídla.

„Dvacet dolarů?“ vykřikl Bill a zvedl bankovky k očím. „Dvacet babek, no páni!“

„Vzala jsem je otci z kapsy,“ uchichtla se.

I Bill se zakřenil a vzal do dlaní její půvabný obličej. Přitom jí jemnou pleť poškrábal bankovkami a zhrublými prsty. Se smíchem ji k sobě přitáhl a políbil na rty. Nato ji okamžitě pustil a znovu si prohlížel peníze. „Dvacet babek, kruci. Víš, kolik stála tahle otřískaná dodávka? No, řekni, víš to? Vsadím se, že ne. Čtyřicet dolarů, a to mi přišlo jako fůra peněz. A ty strčíš ruku fotříkovi do kapsy a vytáhneš půlku jako nic,“ chechtal se, hlučněji než obvykle. „Dvacet dolarů, aby ses napila pašovaný whisky.“ Znovu se zasmál, ale nějak divně.

„Už to nikdy nedělej,“ vyhrkla Ruth. Tvářila se vážně.

„Co?“

„Nemůžeš mě líbat.“

Mlčky na ni upřel kalný, temný pohled, bez sebemenší stopy po smíchu, jímž dosud tak plýtval. „Vystup,“ utrousil jen a otevřel dveře. Obešel dodávku, surově uchopil Ruth za paži a vlekl ji k podloudné nálevně, aniž na ni promluvil. Zkusil koupit láhev whisky, ale obsluha neměla nazpátek. Tak si ji nechal dát na dluh – zjevně ho tu znali –. poslechl si jakousi odrhovačku, zasmál se a popohnal Ruth k dodávce.

„Nuda jak na funusu,“ prohodil s úsměvem a nastartoval, láhev zastrčenou mezi nohama. „Znám lepší podniky.“

„Možná bych se měla vrátit domů,“ navrhla nesměle Ruth.

Bill zabrzdil uprostřed silnice.„Nebaví tě to se mnou?“ zeptal se a díval se stejně temně jako před chvílí. Jako jeho otec, když ho řezal páskem, bezdůvodně, jen proto, že byl opilý. Vzápětí se usmál a zase se z něj stal Bill, kterého Ruth znala. Pohladil ji po ustarané tváři holčičky, která se bojí, že provedla hloupost. „Užijeme si, věř mi.“ Znovu se usmál, přívětivě. „A slibuju, že tě nebudu líbat.“

„Opravdu?“

„Přísahám.“ Položil si ruku na srdce v obřadném gestu. A rozesmál se jako vždy.

Ruth podruhé zapomněla na nepříjemný pocit, který ji zaplavil, a smála se s ním.

Bill řídil a upíjel přitom whisky. Nabídl i jí. Přiložila si láhev ke rtům, a jen co jí do krku vklouzl nepatrný doušek, zakuckala se. A čím víc kašlala, tím víc jí bylo do smíchu.

Bill se chechtal s ní a pil, pil, dokud nebyla láhev prázdná a nevyletěla z okénka.

„Tady nikdo není,“ podotkla Ruth, otřela si slzy, které jí vyhrkly z kašle a smíchu, a rozhlédla se kolem, když Bill zabrzdil.

„Jsme tu my.“ Znovu se mu v očích usadil ten kalný pohled. Temný.

Jako opuštěná silnice, na níž zastavili.

„Slíbil jsi, že mě nebudeš líbat.“

„Jasně. A já vždycky držím slovo.“ Strčil Ruth ruku mezi nohy, vyhrnul jí sukni a roztrhl pevné dívčí kalhotky.

Pokusila se bránit, ale uhodil ji pěstí přímo do obličeje. A znovu a znovu.

Slyšela praskání lámaných kostí v ústech a v nose. A pak nic. Když otevřela oči, ležela na korbě dodávky. Bill jí funěl na krk a tlačil cosi žhavého mezi nohy. A neustále opakoval: „Vidíš, že tě nelíbám? Čubko, vidíš, že tě nelíbám?“ Nakonec ucítila cosi horkého a lepkavého a viděla, jak se Bill nahrbil a vytřeštil oči. Když se zvedal, znovu ji uhodil pěstí.

„Zasraná Židovko, zasraná Židovko, zasraná Židovko, zasraná Židovko,“ opakoval tolikrát, kolik měl knoflíků na kalhotách, které si zapínal. Chňapl ji za ruku a snažil se stáhnout prsten s velkým smaragdem. „Celej večer se na něj dívám, čubko,“ zasyčel. Ale prsten nešel dolů. Plivl jí na prst a znovu zatáhl silou se sprškou nadávek. Potom vstal a začal ji kopat. Do břicha, do žeber, do obličeje. Obkročmo si na ni klekl, aby ji znehybněl, znovu ji uhodil pěstí a naklonil se dopředu k plátěnému pytli.

„Chceš poznat svět, co?“ Vytáhl zahradnické nůžky, které používal na stříhání růží. Rozevřel nabroušená ostří a přiložil je k Ruthinu prsteníčku.

„Tak, tohle je pravý svět,“ vyštěkl a stiskl.

Ozvalo se zapraskání, jako když se láme suchá větev. Bill stáhl prsten a zahodil amputovaný článek prstu. Ruth křičela i ve chvíli, kdy ji shodil z korby dodávky.

Nastartoval a přidal plyn. Znovu se ozval jeho bujarý, rozpustilý smích.

9

Manhattan, 1922

„Mami, mami!“ Christmas vtrhl do malého bytu v prvním poschodí na Monroe street 320, kde bydleli pět let, od doby, kdy opustili suterén bez oken, v němž vyrostl. „Mami!“ volal hlasem ztraceného dítěte.

Před chvílí se rozednilo.

Cetta se vrátila domů pozdě jako každou noc. Bylo jí osmadvacet a kvůli věku změnila zaměstnání. Ne však pracovní dobu. Slyšela, jak se jí do spánku vkrádá synův hlas. Obrátila se, strčila hlavu pod polštář a přitiskla si ho k uším, aby se nemusela rozloučit s tím nádherným snem, který ji pohltil a tak málo se podobal jejímu životu.

„Mami!“ Hlas zněl se zoufalou naléhavostí. „Vzbuď se, prosím tě.“ V přítmí pokojíku otevřela Cetta oči.

„Mami… pojď sem…“

Vstala z postele, která zabírala téměř celou místnost, až na starý prádelník a věšák na stěně. Christmas s vyplašeným pohledem couvl a zadíval se na matku, která si mnula oči. Prošli kuchyní, kde u stěny kousek od kamen stál Christmasův otoman. Po levé straně byly vstupní dveře, které vedly přímo na chodbu. Cetta je zavřela.

„Co chceš v tuhle dobu? Kolik je hodin?“

Christmas neodpověděl, rozhodil ruce a svěsil hlavu na prsa.

Slabá zář, která osvětlovala malý byt, pocházela z okna pokoje, jemuž Cetta okázale říkala „salon“. V tom kalném světle uviděla, že synova košile je potřísněná krví.

„Co se ti stalo?“ Vytřeštila oči, náhle zcela bdělá. Vrhla se k němu a ohmatala mu zakrvácená místa.

„Mami… mami, podívej se,“ vyhrkl potichu a otočil se k pohovce. Cetta spatřila u okna poďobaného chlapce, který se tvářil stejně vyděšeně jako její syn. A dívku ležící na pohovce zády k ní, s černými vlnitými vlasy, v bílých šatech s rukávy a modře pruhovaným okrajem sukně. Celou od krve.

„Co jste jí udělali?“ obořila se na syna a chytila ho za ruku.

„Mami…“ Christmas měl oči plné zadržovaných slz.„Mami, podívej se na ni…“

Cetta popošla k dívce, vzala ji za ramena a obrátila. Na okamžik ji pustila, zasažená tou hrůzou. Místo očí měla dívka jen dva naběhlé shluky tmavé oteklé tkáně. Rozražený horní ret. Z nosu jí visely dva tvrdé pramínky zaschlé krve. Téměř nedýchala. Cetta se otočila k poďobanému chlapci a potom k synovi.

„Takhle jsme ji našli, mami.“ Christmasovi se chvěl hlas jako malému dítěti. „Nevěděli jsme, co dělat… a tak jsme ji přinesli sem…“

„Rodičko boží,“ hlesla a znovu se na dívku zadívala.

„Umře?“ zašeptal Christmas.

„Slyšíš mě, děvče?“ Cetta ji vzala za ramena. „Přines sklenici vody!“ poručila synovi. „Nebo ne, raději whisky, mám ji pod postelí…“

Dívka se zavrtěla.

„Klid, nehýbej se… Pospěš si, Christmasi!“

Doběhl do matčina pokoje a vytáhl zpod postele láhev zpola naplněnou podřadnou whisky, kterou v domě prodávala jistá stařena, jež se přátelila s mafiány.

Dívka se při pohledu na láhev – spíš ji vytušila nateklýma očima – znovu pohnula.

„Klid, klid.“ Cetta odzátkovala láhev.

Dívka zasténala a snažila se vykroutit. Měla pláč na krajíčku, slzy však zůstaly uvězněné mezi naběhlými, promodralými víčky. Pomalu zvedla ruku a ukázala ji Cettě. Byla pokrytá krví. Někdo jí amputoval prsteníček, čistým řezem u prvního článku.

Cetta otevřela ústa dokořán, přitiskla si dlaň ke rtům, pak děvče objala a přivinula k sobě. „Proč… proč?“ mumlala. Nakonec rozhodně sevřela hrdlo láhve. „Teď to bude bolet. Hodně moc, “ prohlásila vážným, silným hlasem a nalila rázně whisky na pahýl prstu.

Děvče zaječelo. Přitom se mu otevřela rána na horním rtu, který začal opět krvácet.

Cettin pohled sjel dolů na vykasanou sukni. Na vnitřní straně stehen zahlédla další krev. Jemně vzala do rukou dívčin poraněný obličej.

„Vím, co se ti stalo,“ zašeptala jí do ucha. „Buď zticha.“

Když vstala z pohovky, v jejím pohledu se zračila bolest a zášť, o nichž si myslela, že je pohřbila tak hluboko, aby se nikdy nevynořily na povrch. Měla oči venkovanky z Aspromonte, jíž kdysi byla – znásilněné a pošpiněné na pšeničném poli – a na niž chtěla navždy zapomenout. A černé pasažérky, kterou kapitán lodi dopravil do Ameriky výměnou za dva týdny, kdy ji mohl do sytosti zneužívat, a jehož tvář a vilné ruce si náhle vybavila až příliš jasně. Teď měla oči dívenky a divoký pohled.

Chytla Christmase za paži a odtáhla ho do svého pokoje. Zavřela dveře a namířila mu prst do tváře. „Jestli někdy ublížíš ženě, přestaneš být mým synem. Ufi ti ptáka a vlastníma rukama tě zaškrtím. A kdybych byla mrtvá, vrátím se ze záhrobí a udělám ti ze života peklo. Dobře si to zapiš za uši.“ V jejím hlase se ozýval temný hněv, který Christmase vyděsil.

Potom otevřela dveře a vrátila se do salonu. „Jak se jmenuješ, děvče?“

„Ruth…“

Ruth, opakoval si v duchu Christmas trochu udiveně.

„Bůh ti žehnej, Ruth.“ Cetta jí načrtla na čele křížek. „Můj syn tě teď dopraví do nemocnice.“ Hodila Christmasovi přikrývku. „Nesmí se do ní dát zima. A zakryj ji, ať ji nikdo neokukuje, hlavně tady, mezi nohama. Jen doktoři ji můžou vidět.“ Urovnala mu blonďatou kadeř a něžně ho políbila na tvář. „Běž, chlapče můj.“ Znovu ho k sobě přitáhla a zadívala se mu do očí. „Nech ji před špitálem a zmiz, lidem jako my nikdo nevěří,“ vyhrkla vážným, ustaraným hlasem. Nakonec se ke všem obrátila zády, zavřela se ve svém pokoji, vklouzla do postele a schovala hlavu pod polštář ve snaze neslyšet v uších supění chlapů, kteří ji kdysi zneužili.

Christmas namáhavě sešel úzké schody v domě, který patřil Salu Tropeovi, s Ruth zabalenou do přikrývky v náruči. Santo šel za ním.

„Chceš vystřídat?“ nabídl se po chvíli jeho kamarád a posunkem naznačil, že ji kus ponese.

Aniž věděl proč, ucukl. Náhle, bezděčně. „Ne, já ji našel.“ Jako by šlo o nějaký poklad. Pokračoval v chůzi. V duchu si opakoval Ruth, jako by to jméno mělo nějaký zvláštní význam.

O pár bloků dál se Santo znepokojeně ozval: „Tvá matka říkala, abys ji nechal na schodech špitálu…“

„Já vím,“ supěl Christmas.

„… jinak se můžeme dostat do maléru…“

„Já vím.“

„Třeba si budou myslet…“

„Já vím!“

Ruth zasténala.

„Promiň,“ zašeptal dívce něžně a důvěrně, jako by ji znal odnepaměti.

„Odhrň jí vlasy z obličeje,“ nařídil Santovi, „ale opatrně.“

Chodníky zaplnily davy chudáků spěchajících do práce, mladistvých zlodějíčků, kteří se jen tak potloukali, pouličních prodejců snažících se udat své cetky, ukoptěných kluků, kteří vykřikovali hlavní titulky ranního vydání novin. Otáčeli se za tou podivnou trojicí se zvědavostí plynoucí z jejich nátury a s odstupem diktovaným zkušenostmi. Počastovali je kradmým pohledem a zadívali se jinam.

Christmasovi začaly tuhnout paže. Potil se. Tvář zkřivenou námahou. Napjaté, pootevřené rty, stisknuté zuby, svraštělé obočí a upřený pohled soustředěný na cíl, který již byl v dohledu.

„Polož ji na schody a berem roha,“ ozval se Santo.

„Jo, jo…“

Když dorazil k prvnímu schodu, byl si jistý, že ji upustí na zem. Paže mu nadobro ochably. „Už jsme tady… Ruth.“ Přiblížil obličej k její tváři a se zvláštním pocitem vyslovil jméno, které pro něj znamenalo víc než cokoliv jiného.

Nepatrně se usmála. A snažila se otevřít oči.

Christmasovi se zdálo, že jsou uprostřed vší té sražené krve zelené jako dva smaragdy. A že v nich vidí něco, co by nikdo jiný nedokázal zahlédnout.

„Polož ji na zem a mizíme,“ naléhal Santo s úzkostným podtónem v hlase.

Christmas ho neslyšel. Nespustil zrak z dívky, které se dívala na něho a snažila se usmát. Z dívky se smaragdovýma očima. „Já jsem Christmas,“ vyhrkl a nechal ji nahlédnout do svých černých očí. Chtěl jí ukázat to, co by neodhalil nikomu jinému.

Ruth otevřela ústa, jako by se chystala promluvit, ale nic neřekla.

Pohnula rukou, vytáhla ji zpod deky a položila mu ji na hruď.

Christmas cítil prázdno po amputovaném prstu. Do očí mu vstoupily slzy. Ale usmál se. „Už jsme tady, Ruth.“

„Polož ji na zem a mizíme, pitomče!“

„Proč byste měli mizet?“ ozvalo se za nimi.

Policista si přiložil ke rtům píšťalku, mohutně do ní foukl a přitom chytil Santa za paži.

Christmas zdolal poslední schody. Z nemocnice vyběhli dva sanitáři a snažili se od něj zraněnou převzít. Marně. Jako by ji chtěl chránit před útokem. Jako by se zčistajasna pomátl, jako by mu veškeré nahromaděné napětí vybuchlo nekontrolovaně v hrdle. „Ne!“ zařval. „Já ji odnesu! Já! Zavolejte doktora!“

Sanitáři ho zarazili. Doběhli k nim další dva a vzali dívku do náruče.

Ve dveřích se objevili muži s nosítky. Položili ji na ně a zmizeli uvnitř.

„Jmenuje se Ruth!“ vykřikl Christmas a chtěl běžet za ní, ale okamžitě ho zastavili. „Ruth!“

„Ruth a dál?“ zeptal se policista se zápisníkem v ruce.

„Ruth…,“ hlesl jen Christmas a otočil se. Předchozí hněv z něj náhle vyprchal – stejně náhle jako vybuchl – a teď se cítil prázdný. Schvácený. Viděl, jak Santa nakládají do policejního vozu.

„Co jste jí udělali?“

Bez odpovědi se zadíval směrem k nemocnici, zatímco ho policista táhl k autu.

„My za nic nemůžeme,“ fňukal Santo.

„Řeknete nám to na stanici.“ Policista zavřel dvířka, poklepal na střechu a řidič vyrazil.

Zatímco se vůz vzdaloval, Christmas nespustil oči z nemocnice. Zavřeli je do cely, kde čekali na výslech. Dneska je tu jen pár lidí, prohlásil se smíchem jeden z policistů. Dva černoši. Jeden měl hlubokou řeznou ránu na tváři. V koutě se na zemi choulil asi třicetiletý, světlovlasý muž s upřeným, vyjeveným pohledem, páchl močí a mumlal nesrozumitelná slova v podivném jazyce. A mladík, o pár let starší než Christmas, příšerně vyzáblý s dlouhýma rukama klavíristy, nepřirozeně lesklýma, a hlubokými kruhy pod očima. Mazaného, protřelého zevnějšku.

Ukázal na muže v rohu. „Polák. Zamordoval manželku. A před pěti minutami se pochcal.“ Pokrčil rameny a zasmál se.

„A ty jsi tu proč?“ zeptal se Christmas.

„Kradu peněženky. A vy?“

„Nic!“ vykřikl vyděšený Santo. „My jsme nic neprovedli!“ Chlapec se rozesmál.

„Zachránili jsme jednu holku před nepřátelskou bandou,“ prohlásil Christmas.

„A kdo se vás o to prosil?“ chechtal se mladík. „Podívej, jak jste dopadli.“

„Když někdo ublíží ženě, ufiknu mu ptáka a vlastnoručně ho podříznu. Taková jsou pravidla mý party.“ Christmas k němu popošel o krok.

„A i kdyby mě zamordovali, vrátil bych se ze záhrobí a změnil mu život v peklo. Ženský mlátí jen zbabělci. A proto je mi úplně fuk, že jsem tady. Já se nebojím.“

Mladík se na něho mlčky zadíval. Christmas nesklopil zrak a vzápětí, téměř lhostejně, si přejel rukou po zakrvácené košili.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se zlodějíček s nádechem respektu v hlase.

„Christmas. A on Santo.“

„Já jsem Joey.“

Christmas mlčky přikývl, jako by to něco znamenalo, jako by šlo o jakýsi uznalý souhlas.

„A jak se jmenuje vaše parta?“

Christmas strčil ruce do kapes a zatvářil se pyšně. V pravé nahmatal velký hřebík, který našel ráno na ulici a jímž chtěl lépe upevnit šňůru na prádlo v kuchyni. „Umíš číst?“ zeptal se Joeya.

„Jo.“

Christmas se otočil k Santovi, podal mu hřebík a ukázal na počmáranou stěnu cely. „Napiš jméno naší party!“ nařídil mu velitelským tónem.

„Aby si zapamatovali, kdo jsme. Ať je pěkně velký.“

Santo vzal hřebík a začal rýt do zdi. Bílá písmena vystupovala zřetelně na hnědém podkladu.

„Di…am…ond… Do…gs…,“ slabikoval s námahou Joey a pak opakoval: „Diamond Dogs.“ Podíval se na Christmase. „Síla.“

10

Manhattan – Coney Island – Bensonhurst, 1910

Dvě věci v tom novém světě Cettu obzvlášť zaujaly: lidé a moře.

Městské ulice, především v chudinských čtvrtích, byly neustále přeplněné. Nikdy předtím neviděla tolik lidí pohromadě. Do pár činžáků by se vešli všichni obyvatelé její rodné vesnice. A jen tady, v East Sidu, jich byly stovky. Lidé žili namačkaní v domech, pokojích, na ulici. Nebylo možné se nedotýkat, neslyšet cizí rozhovory, necítit tělesné pachy. Cetta neměla tušení, že existuje tolik ras a jazyků. Že ženy a muži mohou být tak velcí i tak malí. Mít tolik barev očí a vlasů. Být tak silní i slabí, naivní i mazaní, bohatí i chudí, a všichni pohromadě. Jako v Babylonu, jak vykládal farář při mši u nich ve vsi. Cetta se bála, že i tento Babylon se jednoho dne zhroutí jako ten biblický. Právě teď, když tam dorazila. Že se lidé zblázní, všichni najednou, a začnou vykřikovat slova, jimž nebude nikdo rozumět. Přesně ve chvíli, kdy se naučila ten obtížný a okouzlující jazyk, měkký, oblý. Jediný, který bude umět její americký syn.

„Nesmíte na Christmase mluvit italsky,“ požádala Toniu a Vita. Ani ona nepoužívala při řeči s manžely, s nimiž stále víc tvořila rodinu, svůj starý jazyk. Svět na druhé straně oceánu pro ni přestal existovat. Vymazala ho prostým úkonem vůle. Myšlenkou. Neměla žádnou minulost. Bylo jen tohle město. Nový svět. Ten bude Christmasovou vlastí.

V některých dnech ji ulice děsily. Jindy se jimi toulala bez cíle, s otevřenou pusou sledovala auta, jak troubí na povozy tažené koňmi, a prohlížela se ve výkladech obchodů s cukrovinkami či oblečením. Zvedala nos k nebi, zastíněnému kolejemi nadzemní dráhy či proťatému mrakodrapy, a s úžasem pozorovala pilíře, oblouky a ocelová lana nedávno dokončeného Manhattan Bridge. Vyrůstaly z vody a spojené mezi sebou se zázračně vznášely nad East River. Občas měla pocit, že se v úzkých uličkách, tmavých a ucpaných odpadky a lidmi, kteří jimi páchli, udusí. Jindy ji omámily široké třídy, kde ženy voněly exotickými květinami a muži kubánskými doutníky. Ale kamkoliv šla, všude byli lidé. Tolik, že se nedali spočítat. Že jen obtížně člověk potkal někoho dvakrát, i když bydlel ve stejném činžáku. To město nemělo konce.

Možná právě proto, po tolikerém bloumání a zkoumání, s Christmasem na ruce – její syn si totiž měl také zvykat na svůj svět – bylo pro ni docela překvapení, když objevila moře. Měla vědět, že je to ostrov, měla to vědět, ona, která sem dorazila po vodě. Ale kvůli městu na ně zapomněla. Snad kvůli rámusu, kvůli všudypřítomnému betonu. Možná proto, že i moře vypadalo v porovnání s tím neuvěřitelným mraveništěm nepatrné.

Ještě před chvílí ji obklopovaly bloky domů, ale najednou se výhled rozšířil a ona se ocitla v Battery Parku s jeho úhlednými záhonky. Za ním bylo moře. Odtud sledovala hlučný dav a viděla, jak nastupuje na trajekt. Námořníky, děti a ženy, jak kupují lístky. A o kus dál – jak tvrdily reklamní poutače – za vodou, za dalším nekonečným množstvím domovních bloků, z nichž se rodil Brooklyn, ležel zábavní ostrov. Najednou stála ve frontě u pokladny jízd na Coney Island, aniž sama věděla proč. Koupila si lístek a stržená davem, jako by ji unášel proud, se ocitla na molu, k němuž právě přirazil s rámusem obrovský trajekt. Když se lidé tlačili, aby nastoupili do břicha ocelové velryby, dostala strach, že netrefí zpátky – do bytu bez oken a nevěstince, kde prodává tělo neznámým mužům –, a ustoupila stranou s lístkem v ruce. Sledovala, jak kotevní lana sjela do vody, motory zabraly a rozvířily světlou a zároveň temnou pěnu. Zatímco se parník vzdaloval, jiný připlouval. Dvě ocelová monstra se pozdravila, zahoukala sirénami, když se míjela. Na molo se vyvalil další hlučný dav. Cetta se ještě chvíli dívala na vodní plochu, která nebyla ani modrá, ani zelená, měla temnou barvu petroleje a moři se vlastně nepodobala, a potom utekla, vyděšená i rozrušená zároveň, a k hrudi si tiskla Christmase a lístek na Coney Island.

Ale od toho okamžiku se každé ráno, po celý týden, vracela a zírala na oceán. Jako by si chtěla zapamatovat, že existuje. Posadila se stranou na lavičku v Battery Parku a dívala se na parníky, jak odplouvají a připlouvají, vždy plné lidí. A myslela na to, že jednoho dne sebere odvahu a vzdálí se z domova s jistotou, že trefí zpátky. Seděla na lavičce, houpala na jedné noze syna a v ruce svírala lístek na Coney Island, který si zakoupila za peníze vydělané v nevěstinci. Dívala se na racky, jak se vznášejí nad vodou, a říkala si, jestli dokážou vyletět nad mrakodrapy. V duchu si kladla otázku, co asi vidí. A co si myslí o lidském zvěřinci, který se hemží pod nimi.

Následující týden jela autem se Salem. Mířili do nevěstince na Dvacátépáté, mezi Šestou a Sedmou avenue.

„Byl jsi někdy na Coney Islandu?“

„Jo.“ Nic víc, jako obvykle.

Podívala se před sebe. Vždy ji udivilo, jak se krajina města náhle mění, jako by je protínala neviditelná hranice. Stísněné ulice přecpané chudáky, krámky s vyrudlými, odřenými roletami a zaprášenými výklady, bláto na ulicích znenadání zmizely a vše se rozsvítilo. Kolemjdoucí měli šedé obleky a bílé košile s naškrobenými límečky, kravaty, elegantní klobouky, delší doutníky, dýmky, dvakrát přeložené noviny, aby si mohli číst sportovní rubriku. Vozy tažené koňmi dávaly přednost autům. Výlohy obchodů nezaprášené, pruhované rolety v živých barvách, nápadné nápisy. Cetta nedovedla určit, ve kterém místě se město rozhodlo změnit. Věděla jen, že v jistém okamžiku, zatímco mířili na sever, vždy vzbudil její pozornost třpyt po pravici. Instinktivně se otočila a zahlédla nápis: Fisher&Sons – Bronze Powders. Světlo se odráželo od vzorníku kovových předmětů, které tu čistili a renovovali. Třpytily se jako zlato. Když se opět zadívala před sebe, přes kapotu Salova vozu, město se změnilo.

„Je tam zábava?“ zeptala se s úsměvem.

„Kde?“

„Na Coney Islandu.“ Ruka jí bezděčně sjela na kabelku – první, kterou kdy měla, černě lakovanou –, v níž schovávala lístek na parník.

„Záleží na gustu,“ prohodil svým hlubokým, úsečným hlasem.

Znovu se rozhostilo ticho. Cetta zvedla oči ke kolejím nadzemní dráhy. Dunění vlaku na malý okamžik přehlušilo vrčení motoru a umlčelo kameloty, kteří vykřikovali titulky hlavních novinových zpráv. Ty otřesy v ní něčím pohnuly, jak se to může stát sklence postavené na kraji stolu. Stačí ji posunout jen o malý kousek a spadne na zem.

„S tebou je legrace jak s mrtvým, Sale!“ vykřikla, přičemž se dívala před sebe a v ruce svírala pevné držadlo kabelky.

S kvílením brzd auto zastavilo uprostřed vozovky. Cetta se hlavou uhodila o palubní desku. Vůz za nimi zuřivě troubil. Jeho řidič k nim popošel a něco na ně řval.

Sal se otočil k Cettě a namířil na ni tlustý, špinavý prst.„Už mě nikdy nepřirovnávej k mrtvole,“ zasyčel výhružně. „Nosí to smůlu.“ Potom se znovu rozjel.

Cetta nevěděla proč, ale cítila, jak jí do očí vhrkly slzy. Zatlačila je zpět a kousla se do rtu. Když dorazili k bordelu, chvatně vystoupila. Nepozdravila Sala, ani se nezaposlouchala do veselých melodií, které přicházely z blízké Dvacátéosmé, mezi Broadwayí a Šestou avenue, kde desítky klavíristů hrály módní skladby.

„Hej, ty!“ zavolal na ni Sal a vyklonil se z otevřených dvířek. Ohlédla se, nohu na prvním schodu.

„Pojď sem.“

Cetta se proti své vůli vrátila, rty stisknuté. Madam – jak všechna děvčata říkala ženě, která řídila vykřičený dům – ji poučila, aby mu nikdy neodporovala, ze žádného důvodu.

„Je ti šestnáct, ne?“ zeptal se Sal.

„Je mi jednadvacet, ale vypadám o dost mladší,“ odříkala mechanicky, přesvědčená, že ji zkouší pro případ policejní šťáry.

„Jsme tu jen ty a já.“

„Je mi šestnáct,“ pronesla s hrdostí.

Dlouze přikývl a zadíval se na ni. „Stavím se pro tebe zítra dopoledne v jedenáct. Buď připravená. A usmrkance nech Tonii a Vitovi,“ dodal a zavřel dvířka.

Cetta se otočila a vešla do domu.

Sal ji sledoval. Je to ještě holčička, pomyslel si. Zařadil rychlost a zamířil do Moe’s, restaurace, kde v separé na konci lokálu trávil většinu času ve společnosti týpků jako on klábosením o tom, co se děje ve městě, kdo umřel a kdo je živý, komu se daří a s kým to jde z kopce, kdo je ještě přítel a z koho se ze dne na den stal nepřítel.

Cetta vešla do nevěstince ve svých prostých dívčích šatech, zamířila do krejčovny, svlékla se, natáhla si korzet, který jí zvedal poprsí a odhaloval tmavé bradavky, podvazky, zelené punčochy, které jí připadaly úžasné, a nakonec své oblíbené šaty, tmavomodré se zlatými flitry poházenými po látce s nahodilostí hvězd na obloze. Jako háv Panenky Marie při procesí u nich ve vsi. Když si obula střevíčky s podpatky, díky nimž vypadala větší, pocítila mravenčení v levé noze. Instinktivně se nahrbila a svěsila rameno, které jí matka přivázala. Od té doby neuplynuly ani čtyři roky, ale jí to připadalo jako celý život.

Bouchla se pěstí do stehna.

„Co to děláš?“ zeptala se tlustá stařena, která se starala o oblečení děvčat.

Neodpověděla jí, ani se na ni nepodívala. Se Švadlenou – tak jí v bordelu říkaly – bylo lepší si nic nezačínat. Žádnou holku by ani nenapadlo s něčím se jí svěřit. Mrzutá, jedovatá ženská. Radši se jí vyhýbat. Cetta zůstala stát, dokud mravenčení neustoupilo. Vzápětí vyšla z místnosti a usmála se na svůj obraz v zrcadle. Amerika je opravdu kouzelná země, jak se říká. Noha se jí skoro vyléčila. Nikdo si nevšiml, že kulhá. S první výplatou zašla za ševcem – ale ne v Lower East Sidu, nýbrž do čtvrti, kde ji nikdo neznal – a nechala si o půl palce podrazit podpatek levé boty. Jen to. A napřímila se.

Když vstoupila do salonu – rozlehlé místnosti plné křesel a pohovek, kde děvčata čekala, až si je vybere nějaký zákazník –, měla jako vždy dobrou náladu. Pozdravila kolegyně, svezla se do křesla a přitom odhalila nohy v zelených punčochách.

Frída, vysoká, mohutná plavovlasá Němka, a Sadie řečená Hraběnka, protože prý pocházela z evropské šlechtické rodiny bůhvíodkud se chichotaly. „Tak jaké to bylo se Salem?“ zeptala se Němka. Hraběnka přivřela oči a povzdechla si. Nato se obě zasmály. Potom si všimly, že se na ně Cetta dívá.

„Nevíš, o co přicházíš,“ líčila nadšeně Hraběnka.

„Nikdy ji neochutnal?“ zeptala se s údivem Němka, položila si ruku na prsa a pokynula směrem k Cettě.

„Se Salem nebudeš litovat… toho, co chybí,“ ozvala se další dívka, Jennie zvaná Kecka, protože si neviděla do pusy.

„Ty bys byla schopná vyzvonit, co nemáš, i s ocasem černocha v hubě, Kecko,“ vložila se do toho Madam a upravila si kadeř, která jí vyklouzla z vlásenky. „Jednoho dne tě tvá klapačka přivede do maléru.“

Všechna děvčata se zasmála.

„Jen jsem chtěla říct, že…,“ snažila se ospravedlnit Jennie. „Hele, kurva, víte, co!“

„Kurva!“ opičila se po ní Hraběnka. Děvčata se řehtala ještě víc.

„Dávej bacha na to, co říkáš,“ podotkla Madam.

Jennie se zasmušila. Potom i ona propukla v smích.

Cetta nechápala, co je tak pobavilo. Snažila se tvářit vesele. Věděla však, že zrudla. Doufala, že si toho nikdo nevšiml. Holky pořád mluvily o Salovi, ale v samých hádankách. Tak jí to alespoň připadalo. Pokoušela se tomu přijít na kloub, pochopit, proč jsou všechny poblázněné do ošklivého, drsného chlápka s věčně ušmudlanýma rukama. Kdykoliv je požádala, aby jí o tom něco pověděly, dostalo se jí vyhýbavé odpovědi.„Musí tě ochutnat, pak uvidíš.“ Nic víc. Ale její zvědavost o moc dál nesahala. Ji sex nezajímal. Pracuje jako děvka, to je něco jiného.

Mrzela ji jediná věc, totiž že nespí spolu s děvčaty. V těch chvílích se rodila důvěrnost, kterou s nimi nesdílela. Při usínání a vstávání to nebyly prodejné holky. Jen obyčejné dívky, z nichž se stávaly přítelkyně. Cetta žádnou kamarádku neměla, jedinými blízkými lidmi byli Tonia a Vito. Ale mám Christmase, utěšovala se, když na ni dolehl stesk. Ostatním děvčatům bezejmenný doktor vyškrabával děti z břicha jehlicí.

Na muže nemyslela. Přijímala je bez výčitek. Prostě jako věc, která se musí udělat.

„Je to ještě holčička,“ říkala Madam, když ji ukazovala některým zákazníkům. Ti se rozzářili, nosili si do pokoje bonbony, nabízeli jí je, jako by byla jejich vnučka, přehnuli si ji přes kolena, vyhrnuli jí sukni a naplácali. Kárali ji, že zlobila a že to nesmí dělat. Musela jim to odpřísáhnout, ale potom vytáhli penis a strčili jí ho do pusy ulepené od karamelek.

„Je to opravdová děvka,“ slýchali od Madam jiní. Ani na ni nepromluvili a odtáhli ji do pokoje. Nenamáhali se ji svléknout, jen ji obrátili čelem ke zdi s obnaženou zadnicí. Slyšela, jak si pohrávají s údem, dokud nebyli připravení. Někdo použil lubrifikant – v nevěstinci se dbalo na to, aby vždy ležel na nočním stolku –, ale většina zákazníků toho typu jí z výšky plivla mezi hýždě, prstem rozmazala sliny a potom do ní vnikla.

„Je to citlivá dívka,“ líčila Madam dalším. Ti se po milování s ní rozplakali, protože ji nutili provozovat to hanebné řemeslo, pošpinili ji svými nízkými pudy. Nebo jí položili hlavu na prsa a vyprávěli o svých manželkách, které kdysi bývaly jako ona, mladé a povolné. Občas to chtěli dělat ve tmě a říkali jí jmény, která pro ni nic neznamenala, pro ty muže však ano, bůhví před jakou dobou.

„Bude tvou otrokyní,“ lákala Madam některé a šeptem dodávala:

„Ale neznič mi ji.“ Přivazovali ji k posteli, špičkou nože jí zajížděli mezi ňadra a po bocích, štípali bradavky kolíčky na prádlo, štěkali na ni rozkazy a nechali si lízat boty.

„Bude tvou paní,“ slibovala Madam jiným. A Cetta je přivazovala k posteli, špičkou nože jim přejížděla po hrudi a kolem varlat, mačkala bradavky kolíčky na prádlo, udílela rozkazy, nechala si lízat boty a strkala jim podpatky do krku.

Madam dokázala uhodnout, co si zákazníci přejí, a Cetta se řídila tím, co řekla. Prostě proto, že to děvka dělá. Ale nikdy na to nemyslela, než dorazila do práce. A okamžitě na to zapomněla, když ji Sal odvážel domů. Měla svůj vlastní svět, který ji držel daleko od všeho. Ne v úkrytu, jen daleko.

Nepídila se po důvodech. Neptala se matky, když ji zmrzačila. Ani muže s dřevěnou nohou, který ji znásilnil, ani kapitána lodi, jemuž za cestu zaplatila svým tělem. Důvody ji nezajímaly. Věci jsou takové, jaké jsou. A přesto by ji nic a nikdo nedokázal ohnout. Cetta jim nepatřila. Nikomu.

Nazítří přesně v jedenáct zabrzdil Sal u chodníku a donutil tak pouličního prodavače, aby chvatně přesunul své ubohé zboží. Cetta, která čekala na schodech, prošla kolem něho, věnovala mu úsměv a položila ruku na rameno. Poté nastoupila do vozu. Sal přidal plyn a koly rozmačkal papírový kufr s tkaničkami do bot, které se ten ubožák snažil prodat.

„Proč jsi to udělal?“ Cetta se otočila a zadívala se na chudáka s rozbitým kufrem.

„Usmála ses na něj.“

„Žárlíš?“

„Nemluv blbosti.“

„Tak proč?“

„Usmála ses na něj.“

„Nerozumím…“

„Když ses na něj usmála, jen co jsem ho donutil se posunout, jako bys mu dávala za pravdu. A to přede mnou. Jako bys mi tím říkala, že jsem se k němu zachoval špatně. A jeho nebo jinýho blbce třeba jednoho dne napadne, že mi to může říct do očí. Proto jsem mu musel ukázat, že tady rozkazuju já.“

Na chvíli se odmlčela, pak se rozesmála. „Sale, nikdy bych od tebe nečekala tak dlouhou větu.“

Sal se dál věnoval řízení. Ale nemířil k nevěstinci.

„Kam jedeme?“

„Na Coney Island.“ Zaparkoval na molu, vytáhl z kapsy dva lístky podobné tomu, který uchovávala v lakované kabelce, a vystoupil z vozu.

„Pospěš si,“ pobídl ji neurvale. „Parník na tebe nepočká.“ Vzal ji za paži a vlekl k lodi. Lokty si razil cestu mezi lidmi stojícími ve frontě, na námořníka, který si dovolil něco namítnout, vrhl škaredý pohled a dostrkal ji do břicha ocelové velryby.

Když siréna parníku oznámila odjezd, Cetta sebou trhla. Jako by se probudila ze sna. Musela se kousnout do rtu, aby jí nevyhrkly slzy radosti. Stejné, jaké jí vstoupily do očí, když si poprvé navlékla šaty prostitutky.

Jen co loď odrazila od mola, znovu se oddala snění. Na nic nemyslela, skoro nic neviděla. Stála na přídi, zírala na vodu, která se půlila a pěnila, a pevně svírala kovové zábradlí ze strachu, že odletí a změní se v racka, zatímco ona chtěla zůstat tady, s nohama na chvějícím se parníku. Na prvním dárku, který kdy dostala. Ani na Sala nedokázala myslet. Necítila vděčnost. Stála tam, s větrem, který jí čechral husté tmavé vlasy, a snažila se usmívat. Jen na chvíli se znenadání otočila zpět, jako by se bála, že Manhattan někam zmizel. Znovu se zadívala před sebe, brooklynský břeh po levici, před sebou otevřené moře. Zčistajasna se zasmála. A doufala, že ji nikdo neslyšel, neboť si přála, aby ta radost byla jen její. Z jakéhosi lakomství, ze strachu, aby ji nepromrhala.

Konečně se před nimi objevil. Coney Island.

„Házej.“ Sal jí podal hadrové koule, jimiž se strefovalo do pyramidy plechovek. „Jeď,“ a postrčil ji k vozíku v domě hrůzy. „Je to pitomost, aby se lidé mohli líbat ve tmě,“ prohlásil a odvedl ji od stanu s nápisem Tunel lásky. „Jez,“ pobídl ji a podal jí ohromnou porci cukrové vaty. „Bavíš se?“ zeptal se po hodině.

Cetta byla jak opilá. Plavba na parníku, na přídi, opřená o zábradlí, ne zavřená někde v podpalubí, pláž, která se míhala na obzoru, dav shromážděný na nábřeží kolem podniků, kde vyhrávaly kapely, koupaliště, barevné tramvaje, hudba linoucí se z restaurací na mořském břehu, obchody, kde se prodávaly pruhované plavky, vchod do lunaparku. V ruce držela plyšového medvěda, kterého Sal vyhrál na střelnici. Kapsy plné karamelek, želé, lékořicových prutů, lízátek, cukrových špalků, bonbonů.

„No, bavíš se?“ opakoval Sal.

Podívala se na něho celá omámená, nato upřela pohled na horskou dráhu a mlčky na ni ukázala.

Chvíli zůstal bez hnutí, pak ji vzal za paži, odvedl k pokladně, koupil lístek a podal jí ho. Stálo na něm: Nejvyšší na světě. Lidé ve vozících ječeli.

„Sama se bojím,“ vyhrkla Cetta.

Sal zvedl oči k horské dráze. Vztekle kopl do lampionu, otočil se a vrátil k pokladně. Odstrčil dvojici snoubenců, koupil další lístek a sedl si vedle ní.

Při stoupání se Cetta usmívala. Když se ocitla na kraji prvního srázu, zalitovala, že to chtěla zkusit. Vytřeštila oči. Dech se jí zadrhl v krku, přitiskla se k Salově paži a hlasitě vřískala. Sal se ani nehnul. Nevydal ani hlásku. Jen si rukou přidržoval klobouk, aby mu neodletěl.

„Málem jsem kvůli tobě ohluchl, huso,“ zasyčel, když jízda skončila. Cettě se zdálo, že je bílý jako stěna.

„Pojďme pryč.“ Pak už na ni Sal nepromluvil.

A když při zpáteční cestě viděl, že se chvěje zimou, mlčky to přešel, ani jí nenabídl své sako. Když nastoupili do auta, přejel přes East River, zamířil do Brooklynu a odvezl ji do ulice vroubené pokřivenými stromy, do Bensonhurstu. Stály tam nízké, dvou nebo třípatrové domy. Vše bylo jiné než v Lower East Sidu. Připomínalo to vesnici. Sal nechal Cettu vystoupit a potom ji, neustále svíraje její předloktí, odvedl do jednoho z domů. Vyšli do druhého poschodí. Sal vytáhl z kapsy klíče a odemkl.

„Tady bydlím.“

Postrčil ji na hnědou pohovku a odložil si sako a pouzdro s pistolí.

Ohrnul si rukávy u košile. „Sundej si kalhotky.“

Cetta je svlékla a hodila na zem. Natáhla ruku a sáhla mu na poklopec.

„Ne.“ Klekl si před ní, roztáhl jí nohy a zvedl sukni. Ponořil hlavu do houští tmavých chloupků a začichal. „Koření,“ vyhrkl, aniž pohnul hlavou. Hluboké vibrace jeho hlasu vyvolaly u Cetty zvláštní mrazení. „Rozmarýn… a pepř…,“ pokračoval pomalu a kroužil svým rozpláclým nosem.

Cetta si uvědomila, že se jí klíží víčka.

„Divoký, vlhký… ohřátý sluncem… ale ne vyschlý…“

Nikdy nezavírala oči, když byla se zákazníkem. Ani když to dělali potmě a nikdo ji nemohl vidět. Netušila proč. Prostě neměla chuť.

„Jo… rozmarýn a divoký pepř,“ opakoval Sal a nosem rejdil mezi chloupky.

Ale teď nedokázala udržet oči otevřené. Hluboký, vroucí hlas jí zněl mezi nohama, odrážel se jak v jeskyni a vibrace se jí šířily do břicha, které se svíralo. Pronikal dřív do těla než do uší.

„Plané keře…“ Sal nosem odhrnul tmavé chloupky a dotkl se kůže.

„Ve vlhké hlíně…“

Ještě víc stiskla oči a otevřela ústa, mlčky zadržujíc dech.

„A v té hlíně…“

Cítila, jak se nos zvedá, odlepuje od kůže, která vlhla, jak říkal Sal.

„… a v té hlíně med…“

Salův jazyk v ní pomalu pátral, jako by hledal ten med, který, jak si s údivem uvědomila, se jí hromadil v podbříšku a hledal cestu ven.

„Kaštanový med…,“ pokračoval a stále jí mluvil do těla, až se celá chvěla. „Trpký a hořký… a přesto sladký…“

Téměř nedýchala. Ústa se jí otevírala a zavírala v rytmu žáru, který jí ve vlnách spaloval břicho. Dlaně se hýbaly v souhře s ústy, zatímco poslouchala Sala, který nepřestával mluvit a rozeznívat ji zevnitř.

„A v medu…“ Jeho jazyk rozevřel stydké pysky a stoupal nahoru,

„křehké poupátko… měkké… sladké… hotový marcipán…“

„Ne…,“ hlesla a dlouze si vzdychla. Nevěděla, proč řekla to slovo, které jí nikdy nesplynulo ze rtů, když ji muži zneužívali. „Ne…,“ opakovala ještě tišeji, aby ji neslyšel. „Ne…,“ zašeptala znovu v mukách, která neznala, která ji nedrásala, nevyvolávala bolest, ale jen lepkavý pocit prýštící z jejího nitra.

„Světlé poupě…,“ pokračoval Sal, ohnul špičku jazyku a vzápětí ji narovnal, aby Cettě ukázal, o čem neměla tušení, že má, aby ji naučil to, co nevěděla, že může zakusit, „světlé poupě v tmavé slupce… jako mušle, jako perla v mušli…“ Sal vydal hluboký, spokojený zvuk, vmáčkl hlavu ještě hlouběji mezi její nohy a zvýšil rytmus svého laskání. „Ano… takhle… takhle…“

Cettiny ruce se přitiskly k velké, silné Salově hlavě, prsty zajela do napomádovaných vlasů, přitlačila ji silou do sebe, až ho skoro zadusila, protože sama se zalykala.

„Teď… teď ji cítím. Sůl… sůl v medu… pojď, pojď, holčičko…“ Cetta otevřela oči dokořán, když ucítila, jak z ní sůl, jak říkal hluboký

Salův hlas, divoce prýští, svírá jí břicho a ubírá dech. Sténala a přitom si uvědomila, že jen křikem může zmírnit tělesná muka.

„Sale!“ vyjekla poraženě.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. Usmíval se.

Všimla si, že má bělostné zuby. Rovné. Dokonalé. Vůbec neladily s jeho ošklivým obličejem. Plná vděčnosti, ještě otřesená temným vírem, který Salův silný jazyk dokázal vyvolat, se mu vrhla na poklopec a začala ho rozepínat.

Odtáhl jí ruce. „Ne!“ okřikl ji svým hlubokým, příkrým hlasem.

Zadívala se mu na rty, lesklé od rozkoše, kterou jí poskytl. Opřela se zády o pohovku, zvedla si sukni, roztáhla stehna a zavřela oči. „Mluv se mnou ještě, Sale.“

11

Manhattan, 1910-1911

„Teď jsme zasnoubení?“ zeptala se Cetta a oči jí zářily radostí.

Před ní seděl na posteli Christmas, na hlavě starý pánský klobouk, příliš velký, takže mu zakrýval značnou část obličeje.

„Jistě, holčičko,“ pronesla hlubokým hlasem, jak se snažila napodobit Sala, kterého ve hře představoval její syn. „Odteď nebudeš dělat kurvu. Chci tě jen pro sebe.“

„Opravdu?“ vypískla radostně.

„Na to můžeš vzít jed,“ odpověděla nejhlubším hlasem, jaký dokázala vyloudit, a zamávala Christmasovi ručkama, které mu ušpinila sazemi, aby je měl černé jako Sal.

Chlapeček našpulil rty a rozplakal se, právě když dovnitř vešli Tonia a Vito. Cetta mu v rychlosti strhla klobouk, vzala ho do náruče a začala houpat.

„Co to má na rukách?“ podivila se Tonia.

„Nic,“ odvětila s úsměvem. „Strčil je do popela.“

„Hele, můj klobouk,“ vykřikl Vito. „Ráno jsem ho nemohl najít.“

„Spadl pod postel,“ lhala Cetta.

„Venku je zasraná psí zima.“ Vito si klobouk narazil na hlavu.

„Kroť se před tím děckem. Mluvíš jak dlaždič,“ zabručela Tonia. „Dej mi ho,“ otočila se k Cettě. Vzala Christmase, posadila se ke stolu, namočila mu špinavé ručky do misky s vodou a opláchla je. „Ty jsi ale ošklivý jako strejda Sal.“

Cetta se začervenala. Nevěřila své hře, ale líbila se jí.

„Připrav se, za chvíli pro tebe přijede.“ Tonia usušila malému ruce. Spokojeně výskal. Podívala se na manžela, který se natáhl na postel.

„Sundej si tu hučku.“

„Je mi zima.“

„Klobouk na posteli nosí smůlu.“

„Mám ho na hlavě.“

„A tu na posteli. Sundej si ho.“

Stařík zabručel cosi nesrozumitelného. Vstal, posadil se ke stolu naproti manželce a s vyzývavým gestem si narazil klobouk ještě víc do čela.

Cetta se převlékala a smála se.

I Christmas se smál. Podíval se na matku, pak se otočil k Vitovi a snažil se mu shodit klobouk. „Děda,“ žvatlal.

Starcův obličej polil ruměnec. Oči se mu zalily slzami. „Půjč mi ho.“ Vzal chlapce od své ženy, posadil si ho na klín a dojatě přitiskl k sobě.

Venku se ozval klakson auta, který troubil na celé kolo.

„To je Sal,“ řekla Cetta.

Staroušci si jí nevšímali. Tonia natáhla pod stolem ruku a stiskla manželovu dlaň. A oba volnou rukou hladili jemné, světlé Christmasovy vlásky.

Sal právě znovu zatroubil, když Cetta vyběhla na chodník. Nastoupila do auta. „Promiň,“ vyhrkla.

Přidal plyn. Na ulicích se i v tomto ghettu ubožáků lidé připravovali na blížící se Vánoce. Podomní prodavači nabízeli sváteční zboží, ve výkladech oprášili starou výzdobu, upatlaní chlapci lepili plakáty, které zvaly na levné silvestrovské zábavy.

Cetta, s pohledem upřeným před sebe, natáhla ruku a položila ji Salovi na stehno. Dál svíral volant, aniž hnul brvou. Usmála se. Přesunula ruku na jeho paži. Potom na rameno. Zůstala v té pozici několik minut. Až kousek od nevěstince se napřímila.

Když zastavili, předtím než vystoupila, se otočila k Salovi. Obrátil se k ní zády, otevřel dveře a vystoupil. Šla za ním po schodech do nevěstince. Děvčata je viděla vcházet. Sal je nepozdravil, chytil Cettu za paži a zatáhl do pokoje. Hodil ji na postel, vyhrnul jí sukni, stáhl kalhotky a sklonil se k jejímu klínu.

Odbylo se to rychle, beze slov, bez příkras. Rozkoš se dostavila bez ohlášení a zanechala Cettu bez dechu. Intenzivní, téměř brutální. Zatímco ještě sténala, Sal vstal, zvedl kalhotky a hodil je po ní.

„Zavolej mi Hraběnku. Mám chuť na změnu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chlapec, který rozdával sny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.