Protože bloudíme, je o čem mluvit

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslava Sladká / Jan Žaloudík

Protože bloudíme, je o čem mluvit – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jaroslava Sladká / Jan Žaloudík

Protože bloudíme, je o čem mluvit

Copyright © Jaroslava Sladká, Jan Žaloudík, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7601-279-0

ISBN e-knihy 978-80-7601-301-8 (1. zveřejnění, 2020)

Úvodem

Při psaní této knížky rozhovorů jsem si vzpomněla na jinou – vydala ji shodou okolností domovská univerzita prof. Žaloudíka – jmenuje se Nebýt stádem Hamletů a má podtitul Průhledy do českého folku. Je to dosti výstižná charakteristika i pro tuto knihu. Nejen proto, že Jan Žaloudík je také folkař, hrající ovšem i country a lidovky, rád spí pod stanem a loví ryby, ale hlavně proto, že si asi nikdy nepoložil otázku „být či nebýt…“ Nejen jako chirurg (medicínsky), ale i jako občan (politicky). A protože také rád a často cestuje – za cílem, domnívám se, že Saint-Exupéryho zkušenost má pod kůží: „Nechá-li se cestovatel, který se vydal ve směru nějaké hvězdy, zmást problémy výstupu, ocitá se v nebezpečí, že zapomene, která hvězda ho vede.“ Navigační kódy, jak se zdá, nemění a přes všechny životní peripetie má svoji hvězdu stále „v hledáčku“. A pak je tu ten záhadný dub, symbol čehosi, co neumím pojmenovat.

Úsudky dotazovatele mohou být osobní, ponechávám tedy vše na čtenáři a také raději předávám slovo panu profesorovi, aby sám posoudil svou cestu:

„Zaslaný životopis vystihuje můj život asi tolik, jako lze Bachovo preludium vystihnout počtem not v linkách a jejich poměrem vůči těm pod linkami a nad linkami, což ostatně také skladbu jaksi popisuje… jen zábavy to přináší méně, a to ještě s rizikem, že někteří zamění Bachovo preludium za Bachův absolutismus a řeknou si: bacha na něj!

Zorientovat se mi v životě nebude nijak snadné, ani mně se to moc nedaří. Spíše jsou to takové perličky na uzlující se niti vinuté odkudsi kamsi. Můj učitel profesor Švejda říkával ke svým titulům, hodnostem a členstvím: „Jendo, to jsou jenom takové patníky při cestě, na které kolemjdoucí i já sám močíváme… Mám rád vertikální pohyb životem, horizontální je nudný. My máme na Drahanské vysočině nějaké keltské kořeny, a ty se vyznačují tím, že máte květnaté myšlení – začnete od Ježkovic a skončíte u cost sharingu. A pak se zase vrátíte zpátky ke kmeni, k Ježkovicím. Je to úplně neuchopitelné, nestrukturované myšlení, které vytváří takovou tu strukturu dubu, který se kamsi klene, někde je prohnilý, někde naopak drží jak čert, a teď vlastně nevíte co s tím…“

Nejsem šlechtického původu. Úspornému ekonomickému myšlení i ekologickému chování mě učila babička. Obojí se hodí a hodit bude stále více také příštím generacím.

Moravské kořeny
Keltové nebo Slované, kdo ví?

Vyrůstal jste v 60. letech minulého století. Spousta lidí říká: Bože můj, to byla krásná doba. Rozhodně nemám na mysli politický kontext. Ze školy se chodilo na hřiště, rodiče nevozili děti auty, jedlo se všechno možné a obézní dítě bylo raritou. Nebyly počítače ani mobily, zato byla spousta kamarádů, na které se prostě zazvonilo u dveří. Jak vzpomínáte na své dětství?

S popisem dětství mám největší problém, neboť se dotýká základů mého vnímání světa, moderně možná operačního systému, na který člověk běží po zbytek života, ať už je to vědomé či podvědomé. Dost zážitků z dětství vstupuje do malého člověka spíše emocemi, nezkušeně a nerozumem, a teď to má velký člověk popsat zkušeně a s rozumem.

Podle mého názoru a graficky vzato si popis života vystačí se třemi křivkami: sinusovkou, nahoru, dolů a zase nahoru… a zase dolů; Gompertzovou křivkou růstu, která začíná pozvolně, pokračuje strmě exponenciálně, až se najednou v růstu zastaví a dále už jen oplošťuje, případně klesá, nepřijde-li nová idea, výživa, záchranný impuls nebo dotace zvenčí. Rostou podle ní kultury kvasinek, populace nádorových buněk, ambice politických představitelů, tkáňové kultury, řasy i sinice, zisky podniků, invazivní druhy rostlin i živočichů, nadšení mas, vlastně kdeco.

Třetí je Gaussova křivka, podle níž je v populaci rozložena inteligence, váha i výška, radost, dluhy, sexuální aktivita, moudrost představitelů i volební preference, ač ji aktuální situace či zevní vlivy někdy tlačí vpravo, jindy vlevo. A všechny ty tři křivky se odvíjejí a navzájem se proplétají. Hezky se to dá představit před spaním, rychle usnete.

Mám rád vertikální pohyb životem, horizontální je nudný. Ostatně v trojrozměrném 3D světě je i levo či pravo, levice či pravice, jenom částí pravdy a užíváme si také směrů vpřed a vzad, i dolů a nahoru. Nahoru blíže postům, funkcím, výdělkům, popularitě, satelitům a oběžným drahám, méně často už blíže Bohu. Dolů k peklu, depresi, ztrátám i trestům. Když se však zeměkoule pootočí, je nahoře zase dole. Záleží také, jak se člověk na poněkud zploštělou kouli dívá. A pak se v tom vyznejte. Nejlepší je to bedlivě, se zájmem a bez reptání jen pozorovat.

Já jsem vlastně spíše produkt 50. a 60. let, bylo to takové „crescendo“, ještě období jakéhosi budování po válce. S ústupem hrůz zvenčí, které nám způsobili jiní, a s nárůstem hrůz uvnitř, které jsme si způsobili sami. Leč nevinný hošík to tak nevnímá a těší ho, že vůbec vnímá. Když mi bylo deset let, nahospodařili si rodiče pracně na televizi, tehdy s jedním černobílým programem.

Černobílá obrazovka možná souzněla i s černobílým vidění oné doby…

Jak se to vezme. Vzpomínám si zřetelně, jak jsem po vyladění střešní antény s velkou radostí sledoval první spuštěný pořad, který pojednával o chovu včel. Hned jsem z nadšení přemýšlel, zda nebýt včelařem. Od té doby nepodceňuji vliv televize na nezralou mysl.

A byly tu i další drobné radosti, například nové tepláky. Značka jejich výrobce nám byla tehdy zcela lhostejná. Podnik byl národní, my taky. Ladilo to a asi osvobozovalo od mamonu a chtíče z nevědomosti. To všechno máme za sebou. Jsme svobodnější a informovanější. Asi také v mamonu a chtíči. Člověk však nesmí být staromilec. Lépe být mladočechem než staročechem, lépe mladomoravanem, ideálně moravským světoobčanem. V té pozici se cítím fajn.

Takže raději zapomenout na retrosvět?

Něco v něm bylo určitě dobré – po škole jsme bouchli aktovkou a do večera nás rodiče neviděli, běhali jsme po lesích, luzích, hájích a potocích. Rizikové a nerizikové splývalo, nikdo se neptal, vůbec nikoho nenapadlo, že by se měla děcka chovat jinak. Sankce přišly, až když jsme něco provedli, pakliže se to dokázalo. Pár facek od souseda nebylo týráním ani napadením dítěte, ale odpovědnou spoluúčastí na výchově mladé generace. Hodnotově nás to spíše ukotvovalo než rozhodilo. Zásluha – pochvala, lumpárna – trest.

Teď s tím školním rozvážením je to samozřejmě hrůza. Ale co vidím v rodině u svých dvou dcer: holky jsou několikrát týdně na statku na okraji Brna u koní, tam jezdí, mají doma psy, jsou návštěvníky lesních školek, řeší problémy se stromy a staví teepee. Tak si myslím, že je to možné udržovat i teď, záleží na rodinném zázemí. Počítače jsou nesporně velkou výhodou z řady důvodů, ale pro mladší děcka je to třeba vyvažovat. Samozřejmě je mi líto těch, kdo jsou někde v centru aglomerací a je pro ně zážitek, když se alespoň jednou týdně dostanou ven.

Ale jak jsem si později ověřil, jinak se chovají indiáni v brazilském pralese, jinak se chovají indiáni ze stejného kmene, když žijí v Sao Paulu. A jinak se chovají ve slumech. Jinak také, když se stanou stavbyvedoucími a bydlí v činžáku. Přitom jsou to geneticky titíž indiáni, ale jsou to naprosto jiní lidé z hlediska spokojenosti, štěstí, sklonů ke kriminalitě, revoltě, psychoporuchám. Jinými slovy, když člověk přeskočí velmi rychle, bez postupného vývoje, například mezigeneračně, samozřejmě tím trpí i psychosomaticky. Nemyslím si, že se dá cokoli vrátit, ale jsem rád, že jsem mohl dětství strávit v přírodě, a přitom v jakémsi dotyku se vzdělaností.

Kdo vás kromě rodičů v dětství ovlivnil nejvíce?

Nepochybně babička Helena z Ježkovic, kterou dodnes rád cituji. Vdova se třemi dětmi, které vychovala z ničeho. Na nic si nikdy nestěžovala. Odešla tiše, jak žila. Bez nemoci, leč v předtuše rozdala pár slepic sousedům, pár dní nato posnídala, lehla si a umřela. Za skoro devadesát let života měla nemálo zkušeností, které koncentrovala zpravidla do jedné věty. Jeden segment žití, jedna krátká věta. Třeba: „Když se nechce, je to horší, než když se nemůže.“ Komentář ke každodenní lenosti stejně jako k vládní politice. Nebo: „Když není hlad a není válka, je dobře.“ Velmi optimistický a minimalistický slogan pro ty, kteří v blahobytu volají, ať je líp. Nebo také: „Nic jenom tak nevyhazuj, rozděl, co shnije a pohnojí, co se dá spálit v kamnech, co se odveze do sběru, a vymytá plechovka od konzervy se hodí na hřebíky.“ Neříkám, že byla jedinou objevitelkou třídění odpadu oné doby, ale trvale udržitelně rozvojové to bylo. Nevím, jak by si teď poradila se zbytnými polymery a plasty v odpadech. Asi by se jim vyhnula a při svém životním stylu je prostě nepotřebovala. Něco by určitě vymyslela, neboť život vždy nutí něco vymyslet, když je situace kritická. Což je teď s plasty, jak se v hrůze diví už i mořští živočichové, jejichž babičky tento problém také neznaly. Docela proaktivně zněla také její větička: „Nechoď jenom tak po prázdnu.“ Vždycky lze cestou účelně i něco odnést, přinést, uklidit, upravit, přemístit, ořezat, vyplet, upevnit, když už člověk vydává na pohyb energii získanou potravou, která také není zadarmo. A nemohu nezmínit ještě jednu stručnou poučku „neměj dluhy“, s níž jsem vyrůstal.

Dobrý ekonomický základ. Dnes je toto pravidlo našich předků často opomíjeno. A opravdu se vám podařilo nikdy se nezadlužit?

Celoživotně dluhy nemám, ač by se to kdysi v začátcích i hodívalo. Babička nečetla Keynese, a naopak ani Friedmana a von Hayeka, které možná tak či onak inspirovala, jeli-li kdy kolem Ježkovic. Spíše však nejeli a přišli na totéž sami od sebe. Leč současný svět všeobecného zadlužení to vidí bez rozdílu v zemích rozvinutých i rozvojových jinak. Zadlužit se je nabízeno a vybízeno jako cesta k prosperitě. Možná tedy byla babička Marťanka či z planety, kde dluhů k rozvoji netřeba. Možná je ve mně kus Marťana, který se bojí mít dluhy a rozesmutnit babičku, že ji neposlouchá. Pro doplnění role babičky Heleny ve světle ekonomických teorií lze uvést, že co jsem ji znal, pobírala měsíční důchod 420 Kč, z něhož mi našetřila na hodinky značky Prim za 250 Kč a kolo s přehazovačkou značky Favorit za 1070 Kč. Proto jsem i léta poté, co nás v mých čtrnácti letech opustila, mohl být ekologicky stále v pohybu a s přehledem o čase, který tehdy ubíhal pomaleji, teď zatraceně rychle. Zakončím to v rozpacích profesně zničujícím výrokem babičky: „Nejlepší je doktora nepotřebovat“, což dodržovala. Doktor se letmo zastavil až k vystavení potvrzení po jejím úmrtí doma v posteli. Napadá mě, zda celoživotně vůbec nečerpat zdravotní pojištění je hodno obdivu či kritiky, bonusu či malusu, a jakého?

Co se stalo s babiččiným ježkovským domkem?

Jezdil jsem tam celá léta z Brna o víkendech a svátcích relaxovat, pracovat, udržovat a opravovat stavení. V babiččině domku nyní bydlím. Je pravda už konečně opraven a lehce modernizován, ale jeho půdorys, tvar a styl zůstaly zachovány. Nechodím už pro vodu do studny ani na dříví do lesa, neohřívám vodu na praní v kotli, nechodím ani spát se setměním, abych ušetřil za elektřinu. Ale jakýsi šmrnc úsporné a trvalé udržitelnosti to tady má pořád. Podobně zde mám uchystáno i místečko pro věčnou nečinnost na místním hřbitůvku s výhledem na les. Ostatně k nám do Ježkovic se lze dostat odevšad vždy jen několik kilometrů přes les. Tudíž bychom se cítili v bezpečí za lesem, nebýt těch satelitů, letecké techniky a dronů, které na nás koukají shora, stojí-li jim to vůbec za to.

Do školy jste chodil patrně v blízkých Račicích?

Ne, ne, jsem z Ježkovic a Račice jsou méně přístupné přes kopec. Z Ježkovic se teď jezdí do školy po potoku do Drnovic. Velice brzy, už v mém jednom roce, jsme se přemístili do Frýdku-Místku, kde otec pracoval v Lesprojektu. V Ježkovicích, kde tehdy obecná škola ještě byla, jsem chodil pouze do první třídy, neboť mi tehdy maminka onemocněla dost pokročilou rakovinou prsu a byla delší dobu na léčení mimo domov. Tak se o mě v té době starala babička. Maminka zemřela až o šestnáct let později, sice na totéž onemocnění, ale nějak obdivuhodně se s ním držela, což jsem vlastně s údivem docenil až zpětně, když jsem se vyučil onkologem, a zjistil, jak to s pokročilou rakovinou prsu chodívá.

A když jsem tehdy po návratu z půlroční školní docházky v Ježkovicích nastoupil zase zpět do školy ve Frýdku, byl jsem téměř na propadnutí. Paní učitelka říkala, že jsem neuvěřitelně zvlčil. Maminka plakala, co se mnou bude, abych se vůbec někdy aspoň byl schopen vyučit nějakému řemeslu. Ne že bych neuměl číst a psát „máma má mísu a Míla má maso“ a leccos na prstech spočítat, ale ten jazyk, kterým na mne paní učitelka mluvila, byl jaksi jiný a její požadavky jaksi cizí.

V čem to spočívalo?

Mnohé z vyžadovaného mi přišlo naprosto zbytné či nepraktické. My jsme v Ježkovicích měli pana řídícího učitele, který, aby si přivydělal, kvalifikovaně vypomáhal také v JZD. Takže ráno rozdal ve škole úkoly a pak jsme šli pomáhat do „kolchozu“ při lecčems – s konvemi u dojení, někteří jsme brzdili koňský povoz jedoucí s nákladem z kopce, poznali jsme dění na družstevní pile, byli jsme k ruce leckde, aniž jsme zanedbávali výuku životem za hezkých dnů a v lavicích spíše jen, když pršelo. Měl jsem tehdy pocit, že školské věci jsou v zásadě vyřešeny čtením učebnice a opakováním přečteného, ale že bychom také měli něco kloudného dělat a pouhým sezením v lavici nezahálet. Vždyť život kolem přináší každý den více podnětů než nudná školní místnost. Paní učitelka v tom městském prostředí ze mne pak byla asi právem zoufalá a myslela si, že jsem Tarzanův potomek a dítě spíše na odpis. Pak jsem si to zřejmě všechno uvědomil, asi že maminka plakala, že měla pocit viny, že je to kvůli ní a té rakovině. Nové prostředí mě opět srovnalo, chytil jsem se, a dál už to šlo víceméně s jedničkami a pak už bez problémů až k maturitě, promoci, atestacím, disertaci, habilitaci a profesuře. Ale pochybnosti o smysluplnosti některých neúčelných forem vzdělávání mě pronásledovaly i nadále, asi dodnes. Mentálně jsem tedy produktem moravské diagonály. Od dětství cestovatelem z Brněnska do Pobeskydí a zpět, ducha spíše jižního, průpravou ze severu.

Ve Frýdku-Místku tedy následovala i gymnazijní studia?

Obecnou školu jsem ukončil ve Frýdku, gymnázium potom za řekou v Místku, neboť Místek od Frýdku se zásadním způsobem liší – Místek je na Moravě a Frýdek ve Slezsku, mezi nimi teče řeka Ostravice. Když nás jeden pan profesor na gymnáziu učil v přírodopisu, co je etologie, tedy nauka o chování živočichů, tak jeho základní otázka k řešení byla, zda vrabec z Frýdku byl vůbec kdy v Místku. Uměl dokázat, že nikoli, protože vrabci jsou teritoriální a dodnes je i jim hranicí teritoria řeka Ostravice, případně hašteřiví vrabci z jiné party za řekou. Byl to krásný život – menší město, vlastně dvojměstí, dva v jednom, a Beskydy na dohled.

Asi jste rád vandroval po horách. Zapojil jste se i do tehdy populárního trampingu?

Rodiče nás pouštěli, a když jsme odjeli v pátek odpoledne a vrátili se v neděli večer zablácení, bralo se to jako normální – ne, že někde zahyneme. Tramping byl moderní a my jsme trampovali hodně jen se základní výbavou – celta, deka, konzerva. Také začínaly různé trampské a country kapely. Učil jsem se hrát na kytaru a pětistrunné banjo. Zakládali jsme různá hudební uskupení. Bývala nás plná nádraží, ve Frýdku-Místku, v Ostravici nebo Frýdlantu se sešlo třeba pět kapel, někteří kolemstojící a sympatizující cestující si pak nechali i ujet vlak. Bylo to všechno ve velmi neorganizované podobě, žádný skauting nebo turistický oddíl jsem neměl možnost potkat. Spávali jsme nejraději v senících, hajní to obvykle přehlíželi nebo tolerovali, věděli, že nic nezapálíme. Zelené myšlení jsme měli odjakživa i bez ekologických aktivistů. V přírodě jsme byli doma, tak jsme se k ní chovali jako k domovu. Naučili jsme se sami mnohému, co teď nabízejí ty moderní kurzy „survival“ – například když máte v mrazu přežít v přírodě, jak a kde si rozdělat oheň, co na noc pod sebe, co na sebe, jak neminout pěšinu v podrostu a podobně.

Trampování bylo hodně rozvinuté také okolo Prahy, třeba v Posázaví…

Ano, ale rodiče nás moc nechtěli pouštět do Čech, Slovensko žádný problém. Ale čím blíž k té horké západní hranici, tím více obav, aby nás někde někdo nekontroloval, neobvinil, nezkomplikoval studium. Takže třeba Šumavu jsem objevil až v dospělosti a pořádně až s novým režimem. Míval jsem vždycky pocit, že mě tam někdo chytí nebo zastřelí, dodnes tam chodím lehce přikrčen. Ozvy Krále Šumavy začínaly už někde u Plzně. Země volnosti byly Jeseníky, Beskydy, Valašsko, které z dnešního pohledu vypadají mnohem divočejší a blíže k nevypočitatelné Asii.

Veselý přístup k životu máme vrozený. Až pak se to občas komplikuje.

Plachý hošík neví, čím nejlépe být. Možná showmanem v rouše čmeláčím, nebo snad přímo čmelákem? Ale vzlétnout právě takto je přetěžké.

Na cestě, říkávali jsme. On the road, říká se nyní.

Morava. Vžitý obraz domorodců na východě od metropole.

Zažili jsme, přežili i hezky prožili kolektivismus.

Když americký sen ještě táhl.

Dnes jsou Ježkovice vaším domovem, takže jakýsi návrat kruhem?

Já jsem do Ježkovic jezdíval při jakékoli příležitosti volna po moravské diagonále, buď vlakem za dvacet korun, nebo i na kole, což mi nikdo nevěří, protože je to asi 160 kilometrů. Říkají mi: „Medvěde, to snad není možné, jak ty jsi se mohl přemístit na kole na takovou vzdálenost?“ Byla to celodenní brnkačka na rohlík s paštikou a tatranku, s pitím u veřejné pumpy, což jsem měl po cestě vytipováno. Všechny svátky – Velikonoce, Vánoce a prázdniny, jsem trávil ponejvíce v Ježkovicích. Takže jsem moravsko-slezský diagonální produkt a ve státním znaku ctím oba dva ptáky. Umím se bavit s kolegy z Ostravska jejich jazykem, i tím naším hanácko-horáckým, ale samozřejmě srdcem jsem více v Ježkovicích. Brněnskému „hantecu“ také rozumím i bez překladatele, ale v tomto jazyce nepřednáším ani nepublikuji.

Potkal jste ve svém bydlišti někdy živého ježka?

Živých ježků jsem od mládí potkal v Ježkovicích mnoho, možná stovky, každoročně je mám na zahradě. Když jsem býval všestrannější a méně omezený, pomáhal jsem jim i přezimovat v listí hluboko pod dřevem. Teď už ježky pro nároky vlasti zanedbávám. Není to hezké, vlast bez ježků je divná a postrádá půvab. Naštěstí jsou ježci dost nezávislí, a to výrazně více než nezávislá média, nezávislá justice a nezávislí zastupitelé.

Vztah Ježkovic a ježků je nicméně nelineární, a jako se vším, je to poněkud jinak. Říjnová revoluce byla vlastně v listopadu, Lenin se jmenoval vlastně Uljanov, Stalin zase Džugašvili a tak dále. Také Ježkovice jsou ve skutečnosti Ješkovice a slují tak po panu Ješkovi, který byl onehdy ve středověku družiníkem Friduše z Linavy a ten byl kámošem Záviše z Falkenštejna, potažmo možná i jeho milé královny Kunhuty. Kluci tehdy tak či onak vlastnili a ovládali hrad Račice, tedy vedlejší ves přes les, a zakládali si v okolí osady. Když říkám onehdy, míní se tím třinácté století. Občanům Jež(š)kovic se to už z paměti tedy vytrácí, ježky vidí pořád, Ješka vůbec – sejde z očí, sejde z mysli, znáte to. Když nás nedávno studenti v roce 1989 osvobodili, nabyli Ježkovjané krátce poté touhu mít také svobodný erb. Kdosi jim ho namaloval a okres uznal. Je na něm ježek se třemi jablíčky napíchnutými na bodlinách. Pracoval jsem tehdy pár let v USA a když jsem se vrátil, málem mě ranila mrtvice pro onu dvojí erbovní pitomost. Ježkovice slují po Ješkovi a ne po ježkovi, ježek je hmyzožravec, jablka nežere, a už vůbec si je nenapichuje na bodliny, protože není idiotem. Už se s tím ale nedá nic dělat, protože místní úřad zaplatil něco malíři, něco za erbovní oprávnění i znaky leckde a kolek i investice by po historicko-přírodovědné korekci byly zmařeny a neprošly by finanční kontrolou. Tak máme ježka nejen kdekoli na zahradě, ale i v erbu, a pan Ješek se bezmocně vrtí v hrobě, jako by ležel na ježku, kam to se svým věhlasem dopracoval. Z elitního válečníka, asi trochu i lapky, na bodlinatého jablka transportujícího hmyzožravce. Uznejte, že je to pěkný příběh. Ale bude asi veřejností nevítán, jak už to u pravdivých příběhů bývá.

Též mne před lety v Brehmově Životě zvířat překvapilo, jaký je ježek drsný lovec, a že se klidně popasuje i se zmijí. Ono je to podobné jako s „krtečkem“, že? Modré kalhotky jsou mu cizí, kanibalismus nikoli. Holt příroda přeje predátorům.

A teď si představte, že všechna ta nevypočitatelná a agresivní havěť se dle Darwina dlouho vyvíjela a selektovala své konkurenceschopné znaky, až dosáhla vrcholu v člověku, pánu tvorstva a koncentrátu všeho, co budí odpor, strach, obavy, nejistotu i rozvrat. Kdyby jen dva poklesky v jednom, tři poklesky v jednom, ale i 50 v jednom nebo 500 v jednom. No a pak se v tom vyznejme, kdo má být tím vrcholem evoluce. Ledaže bychom na tom vrcholku ještě nebyli, leč při úpatí v dolíku. A to jsem nezmínil roli mikrobů, zřejmě jedněch z vítězů evoluce, zachycenou v části textu naší žertovné písně mediků: „Byli tu před námi, zbudou tu po nás, gonokok, treponema i trichomonas.“ Stále by bylo o čem psát, povídat a divit se. Je to na moc dílů a doporučuji v této souvislosti již napsané Paměti lékařovy Josefa Balsama od Alexandra Dumase.

Vedle drobných sakrálních památek je tam u vás poblíž i keltské hradiště. To by člověk na Moravě zrovna nečekal.

Ano, na kopci Černově, to je lesem asi pět kilometrů. Tam jsme jako kluci chodili přes temnou lesní rokli, což si rodiče dnešních dětí asi moc nedovedou představit. Ale celá ta oblast Drahanské vysočiny je zajímavá, nejen z keltského období, vykopávají se tam i středověké vesnice. Pan profesor Ervin Černý v tom udělal na naší Drahanské vrchovině spoustu práce, máme třeba už vykopanou středověkou ves Bystřec a další nevykopané, protože je s tím dost nezaplacené práce a málokdo k ní lne.

Dnes to vypadá neuvěřitelně, ale na tomto území byly zcela neprostupné hvozdy jen s lokálními cestičkami, takže se všechno složitě objíždělo. A v těch enklávách, jednotlivých vesničkách, se říkalo, že jsou si všichni trochu podobní. Když si sedlo šest chlapů v hospodě, všichni byli tmaví, lehce obtloustlí, s knírky, vzhledu spíše keltského než slovanského. Když se tam objevil nějaký blonďák, ptali se: „A odkud ty jsi se přiženil?“

Takže je to poměrně veselá oblast, která není až tak výrazná jako třeba Slovácko, ale má jakýsi svůj půvab a své skryté poselství i z keltského období. Pak také ze sedmnáctého a osmnáctého století, kdy se sem posunuli vyháněné rodiny Kumrů a Gottwaldů odkudsi z Německa. Vnesli sem nicméně drobné podnikání, hlavně tkalcovství, ale i malé železárny, které přetrvaly na Blanensku. Je to asi fakt střed středu Evropy, jenom se to neví.

Říká se, že je to brána Drahanské vrchoviny…

Ježkovice jsou na kopci a dále už je to pořád nahoru až k vysílači Kojál. Pak už navazuje Moravský kras k západu nebo pás ztracených vesniček na Drahanském hřebenu, který se táhne až k Bouzovu pod Jeseníky. Když se vyjíždí z Vyškova, narazí se nejprve na Drnovice, z nichž ještě můžete odbočit údolím nalevo pod kopcem na Pístovice a Račice, ale pak už zase jen nahoru buď směrem k Brnu, nebo do kopců nad Ježkovice k severu.

Krásná pěší, asi desetikilometrová procházka je malebným údolíčkem, takzvaným Žlebem kolem potoka Rakovce až nad rybníky do Jedovnic. Po cestě jsou i skály nebo ona vykopaná středověká ves Bystřec. Inu, pravý střed Evropy ztracený ve středu Evropy. Keltům asi známější než nám. Poměry ilustruje co odposlechnuto z povídání tet před vesnickým obchodem při ranním čekání na čerstvý chleba: „Vidělas včera v televizi, jak utíkajó z teho Kábula s děckama a voslama? Kde chudáci pudó? – Kde by šli, možná pudó sem, protože tady je dobře. – Hm, ale sem do Ježkovic nedondó, leda tak do Drnovic.“ Stejné dilema, zda pokračovat do nejistých lesů a kopců, řešil ostatně v závěru druhé světové války i maršál Schörner, když se snažil nepozorovaně přemístit skupinu armád Mitte přes Vysočinu a střední Čechy na území kontrolované západními spojenci. Vzal to tehdy také nikoli na Ježkovice, ale dolem na Pístovice a Račice. Podobně prý průchod oblastí řešili kdysi dávno i Avaři, ale ti bohužel odhalili vesničany ukryté v lesní rokli a tam je pobili. Říká se tam dodnes Na zbitéch. Bál jsem se tam trochu v dětství chodit, ač tam roste hojně hub, že tam houbaří také ony duše pobitých. Kraj je to zajímavý a má i svoji historii, místy dosti tajemnou.

A je to kraj vinařský, nebo spíše slivovičný?

Vinařskou oblastí bohužel nejsme, čekáme s nadějí až na důsledky globálního oteplení. Já mám sice vinohrádek a mám takříkajíc pět. Skuteční vinaři říkají: „Pět měřic? No to si tedy dáš“, a já odpovídám: „Ne, já mám pět hlav“, tedy vinných keříků, což pak budí útrpné veselí. V zahradě na jižním svahu mi sice bílé hrozny dozrají, ale množstvím je to jen na zobání. A pak vlastním dva mocné keře červeného vína zvaného bago, které volně bují do prostoru a do oblak a vytvářejí skoro domek jako útulek pro horké letní dny. Pod bagem rád sedím a v létě skoro i žiji, nad hlavou červené hrozny, odolné všemu, i spotřebě, spíše divoké odrůdy, leč atmosféra vinaření je dokonalá. Jsme ovšem ve výšce nad 500 metrů nad mořem uprostřed lesů.

Ani meruňky tu moc nejdou, když je tuhá zima, praská jim kůra a působí klejotok. Je to slivovičná oblast a je ctí každé rodiny slivovici pálit, i když už se teď možná ani neví proč. Z tradice, ze zvyku. Všichni mají svoji slivovici a pak si při slevě koupí delikátnější destiláty v supermarketu. Slivovice je sice rostlinného původu, ale bylinky to tak úplně nejsou. Vítám ji rituálně pouze při odhazování sněhu, jsou-li závěje, což je stále méně.

Ještě zpět k vašim kořenům – zmiňoval jste i genealogii vašeho rodu. Čeho jste se dopátral?

Biologicky vzato i my jsme rod Homo sapiens, podobně jako sousedé a kolegové v práci. Nevěřím, že jsme se vyvinuli v Africe, jak soudí antropologové, a migrovali na sever, což je až současný model. Kdo by jen tak táhl z tepla do zimy. Jak a kdy se Žaloudíci počali třeba v době stěhování národů, věru nevím. Jsou-li původem spíše Keltové, Markomani, nebo více Slované, je nejasné. Geneticky by to už šlo trochu zjistit, kdyby se člověk postaral. Možná i na to někdy dojde, až mě vlast propustí ze služby.

V rodové linii Žaloudíků se občas až do současnosti vyráží výrazný vztah ke koním, což se vysvětluje vmísením nějakého náhodného Mongola v době mongolských tažení až na Moravu, kde jak známo u Olomouce ony armády, či spíše dílčí oddíl, zastavil kníže Jaroslav u Olomouce. Šlo to snadno, neboť Mongolové se prý stejně už vraceli kvůli nějakým tehdejším mocenským bojům u nich doma, kam to měli ještě kus cesty. Možná se tedy nějaká naše předkyně šťastně zamilovala nebo byla nešťastně znásilněna, leč nějaký divočejší koňomilný gen se prý u Žaloudíků uchytil. Tak aspoň soudil otec, rozjímaje nad výraznou koňomilností svého bratra, mé sestřenice a konečně i mých dcer a vnuček. Genetické vlastnosti se jistě generacemi naředí, ale občas i nečekaně vyrazí.

Pokud jde o rod ve smyslu civilizovaně společenském, od přírody mám jako každý rody dva. Maminka pochází z Ježkovic z rodu komplikovaně větveného a nepříliš souvislého. Otcův rod, dokladovaný po minimálně dvě stě let, je i historicky zajímavý příběh.

To věřím. Upřímně, dalšího občana Žaloudíka jsem zatím nepotkala…

Žaloudíků je jenom pár v republice, byly to původně jen dva spřízněné rody z oblasti pod Hostýnskými vrchy na střední Moravě. Jeden ve Vítonicích a druhá větev byla z Chvalčova, obojí poblíž Bystřice pod Hostýnem. O žádných dalších jsme nevěděli. A teď, když se občas nějaký Žaloudík zásluhou internetu objeví, dá se zatím vždycky vystopovat původ z jedné z těchto dvou větví. Měl bych se tomu asi více věnovat, téma na důchod. Otec byl tedy z rodu řekněme středně majetných sedláků, kterých bylo na Hané hodně, velkostatkáři to však nebyli.

Dědeček Jan Žaloudík, kterého jsem nikdy nepoznal, neboť zemřel už před druhou světovou válkou, působil v mládí dvanáct let u císařské gardy ve Vídni. Když se vrátil do Vítonic, byl to světa znalý a respektovaný chasník, měřil skoro dva metry, o gardovém výcviku nemluvě. Neměli ho však tehdejší vlastenci ve vsi moc v oblibě pro jeho pohled na další politický vývoj nového československého státu. Leccos totiž za těch dvanáct let končícího Rakouska-Uherska ve Vídní zažil i zaslechl… život gardy byl spíše pestrý než úmorný. Tomáše Masaryka si pamatoval jako jednoho z poslanců Říšského sněmu. Říkal, že Československo je takový narychlo slepený státní útvar a první, co bude, že si Rusové vezmou Podkarpatskou Ukrajinu, která k nám kulturně vůbec nepatří. Také předpovídal, že Němci budou zlobit a že to ještě skončí velkou válkou, což právě po té první světové znělo jako sýčkování až rouhání. Obojí se vyplnilo, takže si po válce už o nebožtíkovi dědovi říkali, že v něčem pravdu měl. Ale nestravitelná byla i pro mě jeho teze, že také Slovensko se jednou odtrhne. Slováci byli podle něj samostatnou kulturou a budou tedy chtít úplnou samostatnost, když už od začátku chtěli autonomii. Za mého dětství i mládí to znělo velmi absurdně. Československo byla stabilní značka. V roce 1992 jsem ho v duchu odprosil. A říkal prý také: „Škoda, škoda Rakousko-Uherska, takového pěkného státního útvaru mnoha národů od Baltu po Jadran. Už se to začínalo i slibně narovnávat s tím císařem Karlem a Ferdinandem d´Este, už to nabíralo rozměr moderní federace. Jenže se to nehodí Francouzům, Angličanům ani Němcům. A to ještě bude jedna velká válka s Němci, které zatlačili do kouta. A pak jednou se ta Evropa teprve těžce bude zase dávat dohromady.“ Válka byla, a větší než ta první, ve škole nás pak učili o Rakousko-Uhersku jako zpátečnické monarchii a žaláři národů… A Evropa se pracně dává dohromady, byť Angličané právě vystupují. Slovensko je hezky samostatné, Podkarpatská Ukrajina zprvu ruská, teď ukrajinská. To jsou věci. Ale co bude dál, děda neříkal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Protože bloudíme, je o čem mluvit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.