Jediná žena v miestnosti

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Marie Benedict

Jediná žena v miestnosti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Jediná žena v miestnosti

Marie Benedict

Jediná žena v miestnosti

Copyright © 2019 by Marie Benedict

Cover and internal design © 2019 by Sourcebooks, Inc.

Cover design by Gregg Kulick

Cover image © HOLLYWOOD, UNITED STATES – JANUARY 01: Actress Hedy Lamarr. (Photo by Alfred Eisenstaedt/The LIFE Picture Collection/Getty Images)

Translation © Denisa Ghaniová 2020

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1596-6

ISBN e-knihy 978-80-566-1640-6 (1. zverejnenie, 2020)

Pre Jima, Jacka a Bena

1. ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

17. mája 1933
Viedeň, Rakúsko

Viečka sa mi zachveli. Otvorila som oči, ale svetlá reflektorov ma na chvíľu oslepili. Nenápadne, aby som sa upokojila, som chytila kolegu za ruku, vyčarovala na perách sebavedomý úsmev a čakala, kým sa mi vyjasní pred očami. Vzduchom sa ku mne niesol búrlivý potlesk a ja som sa zakolísala na pätách pri tej kakofónii zvukov a svetiel. Pomyselná maska, ktorú som si nasadila na celé predstavenie, mi na chvíľu skĺzla. Už som nebola bavorská cisárovná Alžbeta z devätnásteho storočia, len mladá Hedy Kieslerová.

Nemohla som dovoliť, aby si návštevníci slávneho Divadla nad Viedenkou všimli, že som zaváhala pri stvárňovaní cisárovnej, ktorú zbožňovalo celé mesto. Bola symbolom kedysi veľkolepej habsburskej ríše, monarchie, ktorá vládla takmer štyristo rokov, a ľudia v jej vyobrazení nachádzali útechu dokonca aj v dnešných ponižujúcich časoch po svetovej vojne.

Na stotinu sekundy som zatvorila oči a ponorila sa hlboko do svojho vedomia. Zatlačila som Hedy Kieslerovú a všetky jej malicherné obavy a pomerne bezvýznamné ambície do úzadia. Zhromaždila som v sebe silu a znovu som sa stotožnila s rolou cisárovnej. Obrnila som sa jej nevyhnutnou oceľovou tvrdosťou a pripomenula si jej náročnú zodpovednosť. Potom som otvorila oči a pozrela na svojich poddaných.

Zhmotnilo sa predo mnou publikum. Uvedomila som si, že netlieskajú z pohodlia plyšových sedadiel potiahnutých červeným zamatom. Vyskočili na nohy a volali na slávu postojačky, čo bola pocta, ktorú udeľovali moji spoluobčania len zriedkavo. Ako cisárovná som nepochybovala, že je to kvôli mne, ale ako Hedy som premýšľala, či tieto búrlivé ovácie naozaj patria mne a nie inému hercovi z predstavenia Sissi. Herec Hans Jaray, ktorý stvárnil manžela cisárovnej Alžbety cisára Franza Jozefa, bol, koniec koncov, legendárna stálica Divadla nad Viedenkou. Počkala som, kým sa moji kolegovia poklonia. Diváci ocenili ostatných hercov nepretržitým potleskom a nedočkavo čakali, kým podídem do stredu javiska ja a ukloním sa. Ten okamih patril naozaj iba mne.

Ako som si len želala, aby ma ocko dnes večer videl vystupovať! Keby mama nepredstierala chorobu, s očividným zámerom strhnúť jeho pozornosť na seba a odkloniť ju od môjho dôležitého večera, ocko by mohol zažiť môj debut v Divadle nad Viedenkou. Určite by si vychutnal túto reakciu publika. A keby bol sám svedkom diváckeho obdivu, možno by to pomohlo zmyť škvrnu, ktorá sa so mnou niesla od chúlostivej roly vo filme Extáza – roly, na ktorú som zúfalo túžila zabudnúť.

Potlesk pomaly ustával a v publiku sa ozvalo nepokojné šepkanie, keď strednou uličkou prešiel sprievod divadelných uvádzačov s náručiami plnými kytíc. Toto grandiózne gesto s nevhodným, veľmi verejným načasovaním rozrušilo zvyčajne rezervovaných Viedenčanov. Takmer som počula, ako v duchu uvažujú, kto by sa odvážil narušiť premiéru v Divadle nad Viedenkou takýmto trúfalým činom. Ospravedlnila by to iba zanietenosť rodiča, ale ja som vedela, že moji opatrní ocko s mamou by nikdy nenašli dosť odvahy na takéto gesto. Dopustila sa tejto chyby niektorá z rodín mojich kolegov?

Ako sa uvádzači blížili k javisku, všimla som si, že nenesú zvyčajné kytice, ale nádherné ruže zo skleníka. Možno aj tucet buketov. Koľko môže stáť také veľké množstvo vzácnych červených ruží? V duchu som uvažovala, kto by si v dnešnej dobe mohol dovoliť takú dekadenciu.

Uvádzači vystúpili po schodoch a ja som pochopila, že im prikázali, aby doručili tieto bukety danému príjemcovi pred očami všetkých divákov. Neistá, ako si poradím s takýmto porušením dekóra, som sa zahľadela na ostatných hercov, ale tí sa tvárili rovnako zmätene. Divadelný režisér pokynul uvádzačom, aby zastavili túto frašku, no ktosi im musel veľmi dobre zaplatiť, lebo ho odignorovali a zoradili sa predo mnou.

Jeden po druhom mi podali bukety, až kým som ich nevládala všetky udržať, a tak mi ich začali klásť k nohám. Na chrbte som cítila nesúhlasné pohľady kolegov. Moja kariéra na javisku závisela práve od rozmarov týchto uznávaných hercov, stačilo pár starostlivo zvolených slov a mohli ma zraziť z vrcholu a nahradiť hociktorou inou mladou herečkou z nekonečného zástupu, čo baží po tejto role. Cítila som nutkanie odmietnuť kvety, až kým mi zrazu niečo nenapadlo.

Darca môže byť hocikto. Môže ísť o prominentného člena jednej zo znepriatelených vládnych strán – buď o člena konzervatívnej kresťansko-sociálnej strany, alebo socialistického sociálneho demokrata. Alebo, čo by bolo ešte horšie, môj mecenáš možno sympatizuje s národnosocialistickou stranou, túži po zjednotení Rakúska s Nemeckom a podporuje novozvoleného kancelára Adolfa Hitlera. Kyvadlo moci ukazovalo každý deň na niekoho iného, nikto si nemohol dovoliť riskovať. A ja už vôbec nie.

Diváci prestali tlieskať. V nepríjemnom tichu sa usadili späť na miesta. Všetci okrem jedného muža. Uprostred tretieho radu stál pri sedadle s najlepším výhľadom v celej sále džentlmen so širokým hrudníkom a s hranatou čeľusťou. On jediný zo všetkých podporovateľov Divadla nad Viedenkou zostal na nohách.

A hľadel priamo na mňa.

DRUHÁ KAPITOLA

17. mája 1933
Viedeň, Rakúsko

Opona sa zatiahla. Kolegovia na mňa vrhli spýtavé pohľady a ja som pokrčila plecami a pokrútila hlavou. Dúfala som, že tak vyjadrím zmätok a nesúhlas s týmto gestom. Len čo sa mi uprostred gratulácií naskytla vhodná chvíľa, vrátila som sa do šatne a zabuchla za sebou dvere. Miešali sa vo mne hnev a obavy, ako mohli tieto kvety odpútať pozornosť od môjho dnešného triumfu – táto rola mi určite pomôže zbaviť sa zlej povesti po filme Extáza. Musím však zistiť, kto mi ich venoval – a či to myslel ako kompliment, akokoľvek pochabý, alebo nejako úplne inak.

Vytiahla som obálku ukrytú medzi ružami v najväčšom bukete, siahla po nožničkách na nechty a otvorila ju. Vybrala som z nej kartičku smotanovej farby lemovanú zlatom, pridržala si ju pod svetlom lampy na toaletnom stolíku a prečítala si, čo na nej stálo:

Pre nezabudnuteľnú Sissi. S úctou Friedrich Mandl

Kto je Friedrich Mandl? To meno som už niekde počula, ale nevedela som ho zaradiť.

Vtom ktosi autoritatívne zaklopal na dvere. „Slečna Kieslerová?“ Stála za nimi pani Else Lubbigová, skúsená garderobierka hviezd všetkých inscenácií Divadla nad Viedenkou za posledných dvadsať rokov. Dokonca aj počas svetovej vojny a skľučujúcich rokov, čo nasledovali po porážke Rakúska, pomáhala táto sivovlasá matróna hercom na javisku pri predstaveniach, ktoré povzbudzovali viedenského ducha – napríklad pri postave cisárovnej Alžbety, ktorá Rakúšanom pripomínala historickú udatnosť ich národa a podnecovala predstavy sľubnej budúcnosti. V tejto divadelnej hre sa, samozrejme, nespomínali posledné roky cisárovnej, keď sa zlaté reťaze cisárovej nespokojnosti stali jarmom na jej krku a obmedzovali ju pri každom pohybe. Viedenčania sa nad tým neradi pozastavovali a vynikali v popieraní skutočnosti.

„Ďalej,“ zavolala som.

Pani Lubbigová ani na okamih nezavadila pohľadom o záplavu ruží a začala mi rozväzovať róbu žltú ako slnko. Votrela som si do tváre krém, aby som sa zbavila hrubého divadelného mejkapu a posledných stôp po mojej postave, a ona mi rozčesala vlasy z komplikovaného drdola, ktorý bol podľa režiséra hodný samotnej cisárovnej Alžbety. Hoci pani Lubbigová mlčala, vycítila som, že čaká na vhodnú príležitosť, aby mi položila otázku, ktorá sa nepochybne ozývala celým divadlom.

„Krásne kvety, slečna,“ okomentovala ich pani Lubbigová napokon, keď mi zložila kompliment za herecký výkon.

„Áno,“ pritakala som a trpezlivo som čakala na otázku, ktorú mala garderobierka už dlho na jazyku.

„Môžem sa opýtať, kto vám ich venoval?“ spýtala sa a odvrátila pozornosť od mojich vlasov ku korzetu.

Odmlčala som sa. Zvažovala som, čo odvetím. Mohla by som klamať a pripísať toto faux pas s kvetmi na adresu mojich rodičov, ale tento útržok klebety predstavoval menu, s ktorou môže garderobierka obchodovať, a keď sa s ňou oň podelím, bude mi dlhovať láskavosť. A láskavosť od pani Lubbigovej sa vždy hodí.

Usmiala som sa na ňu a podala jej kartičku. „Nejaký pán Fried-
rich Mandl.“

Nereagovala, ale začula som prudký nádych, ktorý hovoril za všetko. „Počuli ste o ňom?“ vyzvedala som.

„Áno, slečna.“

„Bol dnes večer v sále?“ Vedela som, že pani Lubbigová sleduje každé predstavenie spoza bočných kulís a vždy dozerá na pridelenú herečku, aby jej mohla kedykoľvek zašiť roztrhnutý lem alebo napraviť vykrivenú parochňu.

„Áno.“

„Bol to ten muž, čo zostal stáť po poslednom kole potlesku?“

Vzdychla. „Áno, slečna.“

„Čo o ňom viete?“

„Nerada by som o ňom hovorila, slečna. Nie som na to tá pravá osoba.“

Zakryla som úškrn nad predstieranou zdržanlivosťou pani Lubbigovej. V mnohých smeroch mala vďaka studnici tajomstiev oveľa väčší vplyv ako ktokoľvek z divadla.

„Veľmi by ste mi pomohli.“

Zmĺkla a uhladila si bezchybné vlasy vyčesané nahor, akoby zvažovala moju úpenlivú žiadosť. „Doniesli sa ku mne len klebety a fámy. A nie všetky mu lichotia.“

„Prosím, pani Lubbigová.“

Sledovala som v zrkadle výraz jej jemne zvráskavenej tváre, keď v mysli listovala starostlivo udržiavaným fasciklom a rozhodovala sa, ktorá informácia je pre mňa vhodná.

„Pán Mandl nemá príliš lichotivú reputáciu, čo sa týka žien.“

„Rovnako ako každý druhý muž vo Viedni,“ zachichotala som sa. Ak je to všetko, nemám sa čoho obávať. Mužov dokážem zvládnuť. Väčšinu určite.

„Nejde len o zvyčajné opletačky, slečna. Jeden románik tohto chlapíka viedol až k samovražde mladej nemeckej herečky Evy Mayovej.“

„Ach, preboha,“ zašepkala som, hoci na pozadí vlastnej histórie zlomených sŕdc a pokusov nápadníkov o samovraždu po mojom odmietnutí som nemohla nikoho neľútostne odsúdiť. Aj keď bola táto pikantná informácia príšerná, uvedomila som si, že v spise pani Lubbigovej sa určite skrývajú ďalšie. Vycítila som z jej tónu, že mi stále niečo zamlčiava, že mi môže povedať viac. Zaumienila som si však, že to z nej musím vymámiť. „Ak viete ešte niečo, budem vám zaviazaná.“

Zaváhala. „Ide o informáciu, o ktorú sa človek v dnešných časoch bojí podeliť, slečna.“ V tejto neistej dobe sa s informáciami doslova obchodovalo.

Chytila som ju za ruku a zahľadela sa jej do očí. „Podelíte sa o ňu len so mnou, pre moju bezpečnosť. Sľubujem vám, že to nikomu inému neprezradím.“

Po dlhej odmlke sa pani Lubbigová vzdala: „Pán Mandl vlastní fabriku Hirtenberger Patronenfabrik. Táto spoločnosť vyrába muníciu a vojenské zbrane, slečna.“

„Určite je to odporný biznis. No niekto sa mu musí venovať,“ skonštatovala som. Nechápala som, prečo by odvetvie, v ktorom pracuje, malo niečo vypovedať o jeho charaktere.

„Nejde ani tak o vojenskú výzbroj, ktorú vyrába, ako o ľudí, ktorým ju predáva.“

„Naozaj?“

„Áno, slečna. Prezývajú ho Obchodník smrti.“

TRETIA KAPITOLA

26. mája 1933
Viedeň, Rakúsko

Deväť dní po mojom debute pri predstavení Sissi
vystúpil na viedenskú oblohu pribúdajúci mesiac a vrhol na ňu tmavofialové tiene. Vyžaroval dosť svetla na to, aby osvietil mestské uličky, takže zvyšok cesty z divadla v modernej devätnástej štvrti som sa rozhodla prejsť pešo. Vyskočila som z taxíka, hoci bolo neskoro. Túžila som po tichej prestávke, pauze medzi šialenstvom po divadelnom vystúpení a rodičovskou záplavou otázok, ktorá na mňa čakala, vždy keď som po práci prišla domov.

Po chodníkoch kráčalo len pár okoloidúcich, sivovlasý párik, čo sa ponáhľal domov po neskorej večeri, a pískajúci si mládenec. Cítila som sa dostatočne bezpečne. Čím som bola bližšie k rodičovskému domu v štvrti Döbling, tým zámožnejšie a bohatšie domy ma obklopovali, takže mi bolo jasné, že tieto ulice musia byť bezpečné. Nič z toho by však neutíšilo obavy mojich rodičov, keby vedeli, že kráčam domov sama. Svojho jedináčika si strážili ako oko v hlave.

Odtisla som myšlienky na mamu a ocka a dovolila som si po-
usmiať sa nad recenziou, ktorá vyšla tento týždeň v novinách Die Presse. Pochvalné slová na adresu môjho stvárnenia cisárovnej Alžbety viedli k tomu, že sa zvýšil predaj vstupeniek, a posledné tri večery vypredalo divadlo všetky miesta. Moje postavenie na divadelnom rebríčku sa zlepšilo a dostalo sa mi aj značnej chvály od nášho zvyčajne kritického režiséra. Toto uznanie bolo príjemnou zmenou po škandále, ktorý vyvolala moja nahota v Extáze – vystúpiť pred kamerou bez oblečenia sa mi v tom čase zdalo prijateľné a v súlade s umeleckou citlivosťou filmu, až kým na ňu verejnosť spolu s mojimi rodičmi nezareagovala šokovaným zdesením –, a ja som vedela, že som sa rozhodla správne, keď som sa po prieniku do filmového priemyslu vrátila späť k divadlu. Mala som pocit, akoby som sa vrátila domov.

Hraním som sa v detstve chránila pred osamelosťou. Bol to spôsob, akým som zapĺňala svet svojej tichej existencie inými ľuďmi než vždy prítomnou pestúnkou či domácou učiteľkou a nikdy nie prítomnými rodičmi. Všetko sa začalo nevinným vymýšľaním postáv a príbehov pre moje mnohopočetné bábky na improvizovanom javisku pod obrovským písacím stolom v ockovej pracovni, no neskôr sa pre mňa hranie rôznych rolí stalo nečakane oveľa dôležitejším. Keď som začala chodiť do školy – a náhle som musela čeliť širokému, závratnému zástupu nových ľudí –, hranie mi pomohlo prebojovať sa svetom. Stala z neho akási mena, po ktorej som siahala, vždy keď som ju potrebovala. Mohla som sa stať kýmkoľvek, po kom ostatní tajne túžili, a ja som na oplátku vždy získala, čokoľvek som chcela. No až dovtedy, kým som prvý raz nevyšla na javisko, som nerozumela rozsahu svojho nadania. Dokázala som svoje ja zatlačiť do úzadia a nasadiť si masku úplne inej osoby, ktorú vymyslel režisér alebo dramatik. Mohla som uprieť zrak na publikum a jednoducho využiť svoju schopnosť ovplyvniť druhých.

Jediný temný tieň na všetko to svetlo z vydareného predstavenia Sissi vrhala každovečerná zásielka ruží. Farba sa menila, no objem nie. Dostala som červenofialové, bledoružové, slonovinové, krvavočervené, dokonca aj vzácne, krehké fialové ruže, ale vždy presne dvanásť tuctov. Bolo to obscénne, no aspoň sa zmenil spôsob doručenia. Uvádzači mi ich už neprinášali pompézne na javisko, teraz mi ich diskrétne uložili do šatne počas posledného dejstva.

Záhadný pán Mandl. Zdalo sa mi, že som ho párkrát zazrela medzi divákmi na žiadanom mieste v treťom rade, ale nebola som si istá. Okrem listu s prvými ružami nevynaložil žiadne úsilie, aby ma znovu kontaktoval – až do dnešného večera. Medzi jasnožltými pukmi – rovnakej farby bola aj moja róba – sa skrývala kartička lemovaná zlatom a na nej rukou napísané slová:

Drahá slečna Kieslerová, bolo by mi cťou, keby som Vás po predstavení mohol vziať na večeru do reštaurácie v hoteli Imperial. Keby ste chceli prijať moje pozvanie, prosím, odkážte to môjmu šoférovi, ktorý bude do polnoci čakať pri vchode pre zamestnancov divadla. S úctou Friedrich Mandl

Moji rodičia by zúfali, už keby som zvažovala, že sa stretnem s neznámym mužom bez sprievodu – obzvlášť v hotelovej reštaurácii, hoci sídlila vo významnej budove postavenej architektom Josefom Hoffmannom –, no s informáciami o pánu Mandlovi by mi to ani nenapadlo. Obozretné otázky priniesli ďalšie poznatky o mojom záhadnom mecenášovi. Tých pár priateľov, ktorých som v izolovanom divadelnom svete mala, sa dopočulo, že sa ženie za peniazmi a že ho pri predaji zbraní vôbec nezaujíma morálka kupujúcich. Ten najdôležitejší kúsok skladačky som však získala mimovoľne od šíriteľky tajomstiev pani Lubbigovej, ktorá mi dôverne pošepkala, že pánu Mandlovi vyjadruje priazeň skupina pravicových autokratov, ktorí sa náhle zjavovali po celej Európe ako huby po daždi. Táto správa ma znepokojila zo všetkých najviac, lebo Rakúsko malo problém udržať si nezávislosť, keďže ho geograficky obklopovali diktátorské krajiny hladné po ďalších územiach.

No hoci som sa neodvažovala ísť s ním na večeru do hotela Imperial, nemohla som ho už naďalej úplne ignorovať. Pán Mandl bol podľa všetkého muž s politickými konexiami a súčasná situácia si vyžadovala, aby sa všetci Viedenčania správali obozretne. Stále som však nevedela, ako sa zachovať voči jeho pozornosti, keďže doteraz som flirtovala len s poddajnými mládencami v mojom veku. Kým dokážem zosnovať nejaký plán, poverila som pani Lubbigovú, aby mi pomohla rozptýliť šoféra pána Mandla. Vyhla som sa tak vchodu pre zamestnancov a vytratila sa cez predný východ.

Opätky mi klopkali do rytmu staccata, keď som sa ponáhľala k ulici Peter-Jordan-Strasse. Míňala som známe domy našich susedov a blížila sa k budove, ktorú rodičia označovali za našu „chalupu“. Bolo to nevhodné označenie, ktoré pri opise svojich domovov používali azda všetci obyvatelia štvrte Döbling. Toto pomenovanie malo vzdávať hold anglickému architektonickému štýlu veľkých vzdušných domov v susedstve, čo boli postavené okolo izolovaných rodinných záhrad, ale utváralo skreslenú predstavu o ich skutočnej veľkosti.

Od rodičovského domu ma delilo už len pár budov, keď sa mi zazdalo, že okolie zrazu stemnelo. Vzhliadla som k oblohe, či oblaky zastreli mesiac, ale ten žiaril rovnako jasne ako doteraz. Ešte nikdy som si nevšimla tento úkaz, ale, pravdupovediac, takmer nikdy som nekráčala sama našou štvrťou v noci. Uvažovala som, či sa táto tma dá vysvetliť tým, že ulica Peter-Jordan-Strasse sa nachádza v blízkosti hustého Viedenského lesa, kam sme sa v nedeľu chodili radi prechádzať s ockom.

V budovách na ulici okrem rodičovského domu nežiarili žiadne elektrické svetlá. V oknách čiernych ako uhoľ sa kde-tu mihali slabnúce plamene sviečok, ktoré mi svietili na cestu zo susedných príbytkov, a ja som si zrazu spomenula na dôvod, prečo je na ulici väčšia tma. Mnoho obyvateľov štvrte Döbling si ctilo tradíciu tým, že sa od západu slnka v piatok až do západu slnka v sobotu vyhýbali používaniu elektriny, hoci ich náboženské zvyky sa neprikláňali k ortodoxii, ktorá by si vyžadovala takýto postup. Zabudla som na to, lebo moji rodičia túto tradíciu nikdy nedodržiavali.

V židovskej štvrti Döbling v katolíckej krajine sa oslavoval sabat.

ŠTVRTÁ KAPITOLA

26. mája 1933
Viedeň, Rakúsko

V momente, keď som prekročila prah, privítala ma vôňa. Nepotrebovala som vidieť ruže, aby som si uvedomila, že je ich plný dom. Prečo ich pán Mandl poslal aj sem?

Z krídla Bechstein v salóniku ku mne doľahli roztržité akordy Bacha. Keď sa za mnou zabuchli dvere, hudba zrazu ustala a mama zavolala: „Hedy? Si to ty?“

Podala som kabát našej slúžke Inge a zakričala som jej naspäť: „Kto iný by prišiel v takúto neskorú hodinu, mama?“

Ocko vyšiel zo salónika, aby ma privítal. Z kútika úst mu visela zložito vyrezávaná drevená fajka. „Ako sa má naša cisárovná Alžbeta? ‚Ovládla si celé javisko‘, ako tvrdí Die Presse?“ opýtal sa.

Usmiala som sa naňho. Bol vysoký a príťažlivý aj so sivými vlasmi na spánkoch a s vráskami okolo modrých očí. Dokonca aj v túto neskorú hodinu po jedenástej mal na sebe bezchybný, vyžehlený tmavosivý oblek s pásikovanou purpurovočervenou kravatou. Vždy pôsobil ako spoľahlivý, úspešný riaditeľ Creditanstalt-Bankverein, jednej z najprominentnejších viedenských bánk.

Chytil ma za ruku a na chvíľu sa mi pred očami zjavili víkendové popoludnia z detstva, keď trpezlivo odpovedal na všetky moje otázky o svete a o tom, ako funguje. Nezamietal žiadny oriešok, ktorým som si práve lámala hlavu, nech už šlo o záhadu z oblasti histórie, vedy, literatúry či politiky, a ja som mu visela na každom slove, hltala som jeho bezvýhradnú pozornosť. V jedno z mojich obľúbených, slnkom zaliatych popoludní mi celú hodinu opisoval, ako funguje fotosyntéza, aby tak vyriešil moje detské úvahy, čo papajú rastliny. Jeho trpezlivosť pri objasňovaní mojich vytrvalých otázok ohľadom prírody a fyzikálnych vied nikdy neutíchala. No takých príležitostí bolo málo, lebo mama, práca a spoločenské povinnosti si ho uzurpovali takmer stále. Bez neho som musela čeliť dlhým hodinám mechanického učenia sa s učiteľmi alebo vypracovávania domácich úloh, jednotvárnym aktivitám s pestúnkou a v menšej miere aj s mamou, ktorá mi venovala pozornosť len vtedy, keď som sedela za klavírom a ona ma mohla karhať za to, ako hrám. Hoci zbožňujem hudbu, teraz som hrávala na piane len vtedy, keď mama nebola doma.

Ocko ma odviedol do salónika a usadil na jedno zo štyroch brokátových kresiel, čo stáli okolo kozuba, v ktorom v tento chladný jarný večer horel oheň. Kým sme čakali na mamu, opýtal sa: „Si hladná, princeznička? Môžem požiadať Inge, aby ti niečo pripravila. Po tom boji so zápalom pľúc vyzeráš ešte vždy vychudnuto.“

„Nie, ale ďakujem, ocko. Najedla som sa pred predstavením.“

Poobzerala som sa po miestnosti, pristavila sa pohľadom na rodinných portrétoch, čo zahaľovali steny s pásikavými tapetami, a všimla som si, že niekto – pravdepodobne mama – prefíkane naaranžoval po salóniku tucet buketov bledoružových ruží. Ocko nadvihol jedno obočie, ale inak sa k téme kytíc nevyjadril. Obaja sme vedeli, že mama ma čoskoro zasype otázkami.

Tá vošla do izby a zamestnala si ruky tým, že si naliala pohár šnapsu. Bez slov či jediného pohľadu mi tak dala jasne najavo, ako som ju sklamala.

V miestnosti sa rozhostilo ticho, všetci sme čakali, kým mama prehovorí.

„Zdá sa, že máš ctiteľa, Hedy,“ ozvala sa napokon po veľkom dúšku šnapsu.

„Áno, mama.“

„Čo ho k tomu mohlo povzbudiť?“ V hlase jej bolo badať zvyčajné odsudzovanie. Súkromná dievčenská škola, na ktorej trvala, zlyhala pri pokuse vyformovať zo mňa budúcu žienku v domácnosti pripravenú na vydaj, ako sa nádejala. Mama napriek hlbokej úcte, ktorú prechovávali Viedenčania k hereckému remeslu, vždy tvrdila, že s výberom tohto „hlúpeho“ povolania sa môžem čoskoro rozlúčiť aj so slušnými mravmi. Musím priznať, že niekedy som potajomky napĺňala jej najhoršie obavy s mládencom, ktorému som práve dovoľovala, aby mi dvoril. Z času na čas som určitým nápadníkom – napríklad aristokratickému rytierovi Franzovi von Hochstettenovi alebo arogantnému hercovi a kolegovi z Extázy Aribertovi Mogovi – dovolila dotýkať sa ma všetkými spôsobmi, ktoré si mama predstavovala, len aby som sa jej vzoprela. Prečo nie? pýtala som sa v duchu. Aj tak si myslela, že sa správam trúfalo. A páčilo sa mi, ako sa moja moc nad mužmi odrážala v moci nad publikom – dokázala som si ho udržať v područí.

„Nič, mama. Nikdy som sa s ním nestretla.“

„Prečo by ti posielal toľko ruží, ak si mu za ne nič nedala? Ak ho vôbec nepoznáš? Videl ťa v tej nehanebnej Extáze a považuje ťa za necudnú ženu?“

Ocko ju ostro prerušil: „Dosť! Možno mu učarovalo jej vystúpenie, Trude.“ Mama sa volala Gertrude a ocko ju oslovoval prezývkou len vtedy, keď sa ju snažil obmäkčiť.

Mama si zastrčila zatúlané čierne pramene späť pod bezchybný čepiec a postavila sa. Vyzerala omnoho vyššia, hoci v skutočnosti merala len o čosi viac ako stopäťdesiat centimetrov. Odpochodovala k svojmu písaciemu stolu, na ktorom trónil buket s kartičkou. Načiahla sa po striebornom nožíku na otváranie listov a prešla ním po okraji dôverne známej smotanovej obálky.

Podržala si kartičku lemovanú zlatom pod svetlom lampy a nahlas prečítala:

„Pre pána a pani Kieslerovcov. Za posledný týždeň som mal šťastie vidieť vašu dcéru v úlohe cisárovnej Alžbety až štyri razy a chcem vám pogratulovať, že ste vychovali také talentované dievča. Rád by som sa vám predstavil osobne, aby ste mi dovolili stretnúť sa s vašou dcérou. Ak s tým súhlasíte, prišiel by som k vám túto nedeľu o šiestej večer, keď je divadlo zatvorené. S úctou Friedrich
Mandl.“

Pán Mandl ma tlačí do niečoho, po čom netúžim.

Na môj obrovský úžas sa rodičia odmlčali. Myslela som si, že matka sa mu za také odvážne a nevhodné pozvanie vysmeje alebo ma pokarhá za nejaký vymyslený priestupok, ktorého som sa dopustila a získala si ním nežiadanú pozornosť pána Mandla. A domnievala som sa, že otca – mierneho vo všetkých záležitostiach, ktoré sa ma netýkali – rozčúli nehorázna prosba muža, ktorého s nami nespája rodina ani priatelia. No moje očakávania sa nenaplnili a obľúbené hodiny na kozubovej rímse, svadobný darček od maminých rodičov, v úplnom tichu nahlas tikali takmer minútu, kým som konečne prehovorila.

„Čo sa deje?“ začudovala som sa.

Ocko si povzdychol. Posledné mesiace vzdychal čoraz častejšie. „Musíme si počínať opatrne, Hedy.“

„Prečo?“

Mama dopila šnaps a namiesto odpovede sa ma spýtala: „Vieš niečo o tom pánu Mandlovi?

„Len málo. Keď mi začal posielať ruže do šatne, opýtala som sa naňho ostatných zamestnancov divadla. Vraj vlastní fabriku na výrobu zbraní.“

„Už ti niekedy poslal kvety?“ zhrozil sa ocko vyľakane.

„Áno,“ odvetila som potichu. „Posiela mi ich každý večer od premiéry Sissi.“

Vymenili si nepreniknuteľné pohľady. Ocko odpovedal za nich oboch. „Ozvem sa pánu Mandlovi. Pozveme ho v nedeľu o šiestej na kokteil a ty, Hedy, sa s ním potom navečeriaš.“

Onemela som od úžasu. Hoci mama vždy dychtila po tom, aby som si našla a vydala sa za milého chlapca z Döblingu, a domnievala som sa, že otec odo mňa chce to isté, aj keď to nikdy nespomenul nahlas, nikdy sa otvorene nemiešali do môjho osobného života. Dokonca ani vtedy, keď som sa odmietla vzdať kariéry a prijať ponuku na sobáš od syna jednej z najuznávanejších nemeckých rodín – od von Hochstettena. A rozhodne nikdy netrvali na tom, aby som sa stretla s nejakým konkrétnym mužom. Tak prečo to chcú teraz?

„Môžem k tomu tiež niečo povedať?“

„Prepáč, Hedy, ale musíš sa s ním stretnúť. Toho muža nesmieme uraziť,“ utrúsil ocko smutne.

Hoci som tušila, že raz sa s pánom Mandlom stretnem, nemienila som sa len tak vzdať. Utrápený výraz na ockovej tvári ma však zastavil. Niečo, niekto ho nútil súhlasiť. „Prečo, ocko?“

„Narodila si sa po vojne, Hedy. Nerozumieš tomu, že politika sa môže stať nástrojom skazy.“ Pokrútil hlavou a znovu vzdychol. Ďalej to už nerozvádzal.

Odkedy mi ocko zatajuje informácie a myslí si, že nie som schopná porozumieť komplikovaným záležitostiam? Vždy mi tvrdil, že dokážem všetko, čo si zaumienim, a ja som mu verila. Jeho slová uistenia mi dodali odvahu stať sa herečkou.

Snažila som sa potlačiť hnev a sklamanie v hlase. „Len preto, že som si vybrala herectvo, to ešte neznamená, že nepochopím problémy, ktoré sa netýkajú divadla, ocko. Ty by si to mal vedieť zo všetkých najlepšie.“

Podráždil ma ockov povýšenecký tón, prišiel mi nezvyčajný po toľkých rokoch, počas ktorých sa ku mne správal ako k inteligenčne rovnocennej osobe. Koľko nedeľňajších nocí po rodinnej večeri sme strávili pri kozube rozprávaním sa o novinkách? Od čias, keď som ešte bývala relatívne malé dievča, so mnou preberal každý detail všetkých titulkov, kým si nebol istý, že chápem nuansy národnej a medzinárodnej politickej scény, a to ani nespomínam hospodársky rozvoj. Mama sa nám vždy len prizerala, chlipkala šnaps, nesúhlasne krútila hlavou a mrmlala si popod nos, že je to „strata vzácneho času“. Prečo by si ocko myslel, že som sa zmenila len preto, že ma teraz po večeroch zamestnávalo divadlo, a nie konverzácie pri kozube?

Slabo sa na mňa usmial a odvetil: „Asi máš pravdu, princeznička. Tak musíš vedieť, že pred dvomi mesiacmi, v marci, kancelár Dollfuss využil nečestné konanie pri parlamentných voľbách, zmocnil sa rakúskej vlády a rozpustil parlament.“

„Samozrejme, že o tom viem, ocko. Písalo sa o tom vo všetkých novinách. Nečítam si len divadelnú rubriku. A všimla som si ostnatý drôt okolo budovy parlamentu.“

„Potom musíš rozumieť aj tomu, že tento čin zmenil politické zriadenie v Rakúsku podľa vzoru Nemecka, Talianska a Španielska na diktatúru. Teoreticky sme stále krajina s demokratickou ústavou a dvomi stranami – Dollfussovou konzervatívnou kresťansko-sociálnou stranou, čo z rôznych dôvodov oslovuje vidiečanov a vyššiu spoločenskú triedu, a opozičnou sociálnodemokratickou stranou. No skutočnosť sa má inak, krajine šéfuje kancelár Dollfuss a snaží sa upevniť si absolútnu moc. Kolujú zvesti, že dá zakázať Schutzbund, vojenskú jednotku sociálnodemokratickej strany.“

Skrútilo mi žalúdok, keď ocko zaradil Rakúsko do rovnakej kategórie ako jeho fašistických susedov a hodil rakúskych vodcov do jedného vreca s Adolfom Hitlerom, Benitom Mussolinim a Franciscom Francom. „No asi nikdy som to nevidela napísané tak priamočiaro, ocko.“ Vedela som, že Rakúsko obklopujú fašistickí diktátori, ale myslela som si, že v našej krajine takí vodcovia nepanujú. Teda aspoň zatiaľ nie.

„Možno si si v novinách neprečítala slovo ‚diktátor‘, ale kancelár Dollfuss sa ním naozaj stal. Veď má Heimwehr, polovojenskú organizáciu, ktorá vlastne funguje ako jeho osobná armáda, hoci mierová zmluva, ktorou sa skončila svetová vojna, obmedzuje rakúske práva zhromažďovať vojsko. Údajným veliteľom Heimwehr je Ernst Rüdiger von Starhemberg, ale za Starhembergom stojí jeho blízky priateľ a kolega od fachu pán Friedrich Mandl. Pán Mandl zásobuje Heimwehr všetkým, čo potrebuje, a podľa všetkého má slovo aj pri vymýšľaní stratégií.“

Mala som pocit, že ocko odbieha od témy k politickej lekcii, ale teraz som to pochopila. Jeho prejav viedol celý čas k pánu Mandlovi a moc tohto záhadného muža mi bola zrazu oveľa zrozumiteľnejšou. „Chápem, ocko.“

„Nie som si istý, či naozaj áno. Je toho viac, Hedy. Určite si si v novinách prečítala, že Adolf Hitler sa stal v januári nemeckým kancelárom.“

„Áno,“ prikývla som. Matka vstala, aby si naliala druhý pohár šnapsu. Väčšinou vypila len jeden, pomaly ho chlipkala celý večer.

„Počula si aj o antisemitskej politike, ktorú zaviedol Hitler v Nemecku?“

Článkom o tejto téme som nevenovala veľa pozornosti, lebo mi nikdy nenapadlo, že by sa mohli týkať aj nás. Pred ockom som si však nemienila pripustiť ignoranciu, a tak som pritakala: „Áno.“

„Potom vieš, že len čo sa nacisti dostali k moci, začali formálne bojkotovať židovských podnikateľov a vyhodili všetkých neárijcov z advokácie a zo štátnej služby. Židovskí obyvatelia Nemecka sa stali nielen obeťami násilných útokov, ale obrali ich aj o občianske práva – práva, na ktoré sa rakúski židia spoliehajú už od štyridsiatych rokov devätnásteho storočia.“

„Dočítala som sa o tom,“ utrúsila som, hoci v skutočnosti som tieto príbehy len prelistovala.

„Možno si sa pristavila aj pri článkoch o rakúskych nacistoch, ktorí prahnú po zjednotení našej krajiny s Nemeckom, a nech už sú politické názory na Dollfussa akékoľvek, všetci sa primárne obávajú, že kancelár Hitler urobí prevrat a zmocní sa Rakúska. Nič z toho sa nevyrieklo na verejnosti, ale počul som fámy o tom, že kancelár Dollfuss sa minulý mesiac stretol s talianskym vodcom Mussolinim. Ten vraj súhlasil pomôcť Rakúsku a ochrániť ho v prípade, ak našu krajinu napadne Nemecko.“

„To sú asi dobré správy, aj keď si nie som istá, či by sa Rakúsko malo takto zaviazať Taliansku,“ skonštatovala som. „Veď Mussolini je tiež diktátor a možno napokon skončíme rovnako, len s tým rozdielom, že tu bude vládnuť on, a nie Hitler.“

Ocko mi skočil do reči: „To je pravda, Hedy, ale Mussolini aspoň nezastáva tú istú ostrú antisemitskú politiku ako Hitler.“

„Rozumiem,“ prikývla som, hoci som nechápala, prečo sa tým ocko tak trápi. Tá politika by nás v skutočnosti nezasiahla. „Ale čo to má spoločné s pánom Mandlom?“

„Pán Mandl sa s Mussolinim pozná už dlhší čas, celé roky ho zásoboval zbraňami. Vraví sa, že on dohodol stretnutie Dollfussa s Mussolinim.“

Hlava sa mi zatočila, keď som konečne zbadala niť, ktorá Mandla prišívala k tomuto ohavnému gobelínu. Takže toto je muž, čo mi dvorí?

„Pán Mandl môže za to, že kancelár Dollfuss zasadol na trón. No možno Rakúsku zabezpečí aj pokračujúcu nezávislosť.“

PIATA KAPITOLA

28. mája 1933
Viedeň, Rakúsko

Kocky ľadu zacvendžali o krištáľ, keď ich zaliala tekutina. Po strmom mahagónovom schodisku sa niesol nútený smiech a šum nezáväzného rozhovoru. Konverzácia náhle ustala, usmernená melodickými tónmi Beethovena, ktoré vychádzali spod zručných rúk mojej matky. Rodičia sa snažili zvládnuť Friedricha Mandla.

Zhodli sme sa na tom, že ja počkám na poschodí, kým ma ocko nezavolá. Rodičia sa tým pádom mohli zúčastniť na šaráde, ktorá mala za úlohu zhodnotiť pána Mandla, či je hodný ich jedinej dcéry, hoci sme vedeli, že je to všetko len naoko – ocko mu udelil svoj súhlas v okamihu, keď sa pán Mandl podpísal na list pre rodičov.

Dlane sa mi potili, čo sa mi ešte nestalo. V minulosti som nikdy nebola nervózna, teda určite nie v prítomnosti mužov. Tesne pred zdvihnutím opony alebo počas dlhých minút, kým režisér nezakričal: „Na miesta!“, sa mi občas zachvel žalúdok, ale nikdy nie v súvislosti s randením. Chlapci ma nezastrašovali. Vo všetkých doterajších vzťahoch som mala navrch, s ľahkosťou som ich nadväzovala a ukončovala. Správala som sa k mužom ako k objektom, na ktorých si môžem precvičovať chameleónske schopnosti – stavebné kamene svojej hereckej kariéry.

Zdvihla som sa z čalúnenej pohovky a asi po stý raz som sa postavila pred veľké zrkadlo, v ktorom som sa videla celá. S mamou sme na toto stretnutie dlho vyberali vhodnú róbu – nič príliš provokatívne, aby som v pánu Mandlovi nevyvolala zlý dojem, nič príliš detinské, aby sa neurazil, že ho neberieme vážne. Zhodli sme sa na smaragdovozelených krepových šatách s rovnými plecami, vysokým golierom a so sukňou, čo mi splývala až pod kolená.

Prechádzala som sa po izbe a napínala uši, či nezačujem rozhovor z prízemia. Pravidelne ku mne doliehali útržky, ale žiadne som si nedokázala zaradiť do kontextu. Ozval sa hlasný výbuch smiechu a potom ocko zavolal: „Hedy, prosím, poď sem k nám dole, ak si pripravená.“

Posledný raz som sa pozrela do zrkadla a zostúpila som na nemiestne klopkajúcich opätkoch po schodoch. Ocko na mňa čakal vo dverách do salónika, na tvári mal starostlivo nasadenú vľúdnu masku, ktorá odporovala obavám, čo sa pod ňou skrývali.

Zavesila som sa do ocka a prešla cez prah do salónika. Mama sedela na pohovke oproti pánu Mandlovi a na tvári mala nasadený obozretný výraz. Z môjho návštevníka som videla len temeno starostlivo učesanej hlavy.

„Pán Mandl, dovoľte mi predstaviť vám moju dcéru, slečnu Hed-
wig Kieslerovú. Som si istý, že ju už poznáte, aj keď ste sa nikdy formálne nezoznámili.“ Ocko ma nežne postrčil k mužovi.

Mama s pánom Mandlom naraz vstali a on sa ku mne obrátil. Podľa nepekných klebiet o politike a ženách som čakala, že mi bude odporný. Vlastne som sa na to v duchu pripravila. No keď sa mi poklonil a naše pohľady sa stretli, zistila som, že je nečakane príťažlivý. Nie ani tak vo fyzickom zmysle, hoci v bezchybnom tmavomodrom obleku s lesklými manžetovými gombíkmi z vychýrenej módnej ulice Savile Row vyzeral pekne ako obrázok, ale skôr v zmysle moci a sebavedomia, čo z neho vyžarovali. Na rozdiel od mojich predchádzajúcich nápadníkov bol muž, nie chlapec.

Ihneď prevzal vedenie. „Je mi cťou, že vás konečne spoznávam, slečna Kieslerová. Obdivujem vašu prácu, ako už asi viete.“

Líca mi zalial rumenec, čo sa mi stávalo len zriedka. „Ďakujem vám za kvety. Bolo to od vás pekné a...“ horúčkovito som hľadala správne slovo, „... štedré.“

„Bol to len bezvýznamný prejav toho, ako si užívam vaše herecké schopnosti.“ Tie uhladené slová sa mu rinuli z úst ako voda.

V miestnosti sa rozhostilo nepríjemné ticho. Mama, ktorá bola spoločensky prezieravá, mala väčšinou v rukáve vždy pripravenú správnu reakciu, ale pán Mandl očividne vyvádzal z miery aj ju. Ocko sa jej rýchlo ponáhľal na pomoc. „Pán Mandl nám práve hovoril, ako miluje umenie.“

„Áno,“ súhlasil môj nápadník, otočil sa ku mne a dodal: „Dozvedel som sa, že vaša matka vystupovala pred svadbou ako koncertná pianistka. Priznávam, že som ju úpenlivo žiadal, aby mi zahrala, a ona súhlasila, hoci spočiatku protestovala, že už hrá len pre členov rodiny. Jej interpretácia Beethovena bola naozaj majstrovská.“

Tentoraz očervenela mama. „Ďakujem, pán Mandl.“

Skutočnosť, že mama pristala na to, aby zahrala pánu Mandlovi, mi povedala oveľa viac o strachu mojich rodičov ako ockov monológ o politických a vojenských manévroch pána Mandla. Keď sa pred dvadsiatimi rokmi vzdala kariéry, aby si vzala ocka, zaprisahala sa, že už nikdy nebude hrať pre nikoho iného okrem rodiny. A moja tvrdohlavá matka dodržiavala túto prísahu až do dnešného večera.

„Tipujem, že aj dcéru ste naučili tak nádherne hrať,“ pokračoval pán Mandl.

„Nuž...“ zaváhala mama.

Vedela som, že mama nestrpí komplimenty na adresu môjho hrania na klavíri. Vyžadovala odo mňa dokonalosť a moja snaha v nej vzbudzovala len nechuť – rovnako ako môj výzor. Akoby verila, že som si vybrala krásu naschvál, len aby som sa jej vzoprela.

„Videli ste aj nejaké iné predstavenia, ktoré mali tento mesiac premiéru, pán Mandl?“ odvrátila som pozornosť od viditeľne znepokojenej matky na konverzačnú tému so širším záberom. Nechcela som, aby mama vyplnila ticho nervóznym táraním, ktoré by mi vôbec nelichotilo.

Uprel na mňa hnedé oči. „Pravdupovediac, slečna Kieslerová, po vašom výkone v Sissi si už nedokážem vychutnať výstup iného herca či herečky. Stále sa vraciam len do Divadla nad Viedenkou.“

Jeho intenzívny pohľad ma vyvádzal z miery, najradšej by som uhla očami. Vycítila som však, že odo mňa nechce plachosť, ale silu, a tak som z neho nespustila zrak a vyriekla som slová, ktoré si vyžadovala správna etiketa: „Až príliš mi lichotíte, pán Mandl.“

„Každý kompliment myslím vážne. Zaslúžite si všetky ruže, ktoré som vám poslal.“

Mama sa spamätala a vyhŕkla frázu, ktorú dookola opakovala od môjho detstva. Počula som ju, vždy keď ma niekto nazval peknou, zložil mi kompliment za hru na klavíri či herecké schopnosti, a dokonca aj vtedy, keď mi ocko vysvetlil, ako funguje motor v aute alebo továreň na porcelán. „Rozmaznáte ju, pán Mandl.“

Tá fráza na prvé počutie pôsobila ako láskyplná výčitka, ale skrývalo sa v nej oveľa viac. Odzrkadľovala mamin názor, že si nezaslúžim byť rozmaznávaná, lebo už teraz sa mi dostávalo viac pozornosti, než som si zaslúžila, a že vo svojej podstate nie som hodná rozmaznávania.

Dokáže tento neznámy človek odhaliť kritiku, ktorá sa skrýva za matkinými slovami?

Ak aj pán Mandl vytušil, čo nimi naozaj myslela, nedal to nijako najavo. Namiesto reakcie zo mňa nespúšťal zrak a poznamenal: „Bolo by mi potešením, keby som ju mohol rozmaznávať, pani Kieslerová.“ Otočil sa späť k ockovi a opýtal sa: „Dávate mi súhlas, aby som vzal vašu dcéru na večeru?“

Ocko na mňa vrhol nenápadný ospravedlňujúci sa pohľad a odvetil: „Áno, pán Mandl, dávam.“

ŠIESTA KAPITOLA

28. mája 1933
Viedeň, Rakúsko

Vokamihu, keď sme vystúpili z limuzíny pána Mandla a vošli do vstupnej haly hotela Imperial, zoradil sa pri ňom zástup zamestnancov. Dokonca aj neslávne snobský majiteľ legendárnej hotelovej reštaurácie sa ponáhľal k pánu Mandlovi, aby mu ponúkol svoje služby. Pri tých pár príležitostiach, čo sme sa s rodičmi vybrali na večeru do reštaurácie – na narodeniny alebo na oslavu ukončenia štúdia –, sme v podstate žobronili o pozornosť a čakali takmer hodinu, kým sa nám podarilo objednať si. S pánom Mandlom po boku mi však tento podnik, známy svojimi delikátnymi jedlami a nadutosťou personálu, pripadal úplne iný. Pokúsila som sa potlačiť ohromenie, zohrať rolu svetaznalej herečky.

Niesol sa za nami šepot. Čašník nás v miestnosti obloženej drevom odviedol k stolu v závideniahodnom strede. Vždy som si myslela, že ocko je úspešný muž, a naozaj ním bol, ale až teraz som pochopila, čo je skutočná moc. Vtipné, ako ju dokáže vyjadriť správanie sa obsluhy v reštaurácii a vytreštené oči ostatných stolovníkov.

Stôl zdobili ruže všetkých možných farieb, rozžarovali túto luxusnú, jednofarebnú miestnosť. Na žiadnom inom stole nestáli vázy s kyticami, len bronzové svietniky so zapálenými bielymi sviečkami. Pán Mandl ich určite objednal špeciálne na túto príležitosť. Zrejme sa vôbec neobával, že by moji rodičia mohli nesúhlasiť s našou večerou.

Keď som sa usadila na čalúnenú stoličku, ktorú mi pán Mandl zdvorilo odtiahol a vyvaroval sa tak pokusom majiteľa reštaurácie usadiť ma, premkla ma hrôza, aké staromódne šaty sme s mamou vybrali. Doma v zrkadle sa zdali jednoduché, ale náležite skromné. No v reštaurácii boli manželky a priateľky odeté do najnovších kúskov luxusnej módy – väčšinou ich tvorili tenučké pásiky drahej látky pozošívané krištáľovými niťami. V porovnaní s nimi som vyzerala ako mníška.

Položil mi pár cielených otázok o tom, aké mám rada jedlá a aké obľubujem víno, a potom sa opýtal: „Nebude vám prekážať, ak za vás objednám? Často tu jedávam a vyznám sa, ktoré pokrmy pripravujú najlepšie. Nezniesol by som, keby ste sa sklamali.“

Mnohí muži by žene objednali jedlo bez toho, aby ju prosili o dovolenie. Takéto slušné správanie sa mi pozdávalo. Napriek tomu som si uvedomovala, že by som na to nemala len tak pristať, jeho moc a vplyv si odo mňa na oplátku vyžadovali tiež silu. „Zvyčajne si objednávam sama, ale v tomto prípade súhlasím.“

Moja námietka ho prekvapila a potešila, ako som aj čakala. Zasmial sa, vydal zo seba silný melodický zvuk. Pokynul čašníkovi, aby sa vrátil k nášmu stolu. Ako predjedlo nám objednal ustrice so šampanským a potom nám mali priniesť biftek na spôsob châteaubriand. Keď sa čašník vzdialil, pán Mandl začal konverzáciu o divadelnom svete. Poznal uznávaných viedenských režisérov, scenáristov a hercov a zaujímal ho môj názor na zinscenovanie a obsadenie rolí nedávno uvedených hier. Takáto zasvätená výmena názorov bola pre mňa novinkou – väčšina mužov vedela o divadelnom svete málo alebo im na ňom takmer vôbec nezáležalo. Rovnako ma prekvapovalo jeho neustále povzbudzovanie, aby som vyjadrila vlastné stanovisko. Bola to osviežujúca a nečakaná zmena.

Pri ustriciach sme sa odmlčali. Ticho prerušil až otázkou: „Zrejme ste o mne veľa počuli, však?“

Taká otvorenosť ma vyľakala. Užívala som si jeho spoločnosť a na okamih som zabudla na nepríjemnú reputáciu, čo ho všade prenasledovala ako tieň. Neistá, aká odpoveď by bola najbezpečnejšia, som sa rozhodla odpovedať úprimne. Jeho priamosť si vyžadovala primeranú reakciu. „Áno, počula.“

„Hádam, že ste o mne nepočuli nič dobré.“

Žalúdok mi stiahlo od nervozity. S rodičmi sme dúfali, že večer prebehne bez akejkoľvek narážky na jeho osobu. „Nie všetko z toho, čo som počula, bolo zlé,“ odvetila som s úsmevom. Dúfala som, že odľahčím túto znepokojujúcu tému a možno stočím rozhovor k predchádzajúcej.

Odložil vidličku na tanier, starostlivo si utrel kútiky úst plátenným obrúskom a potom prehovoril: „Slečna Kieslerová, nebudem urážať vašu inteligenciu tvrdením, že všetky klebety, ktoré sa k vám dostali, sú klamstvá. Je pravda, že som vystriedal mnoho žien a bol som už ženatý. Nepopieram ani skutočnosť, že pri mojej práci musím z času na čas čeliť rôznym politickým osobnostiam a hnutiam, ktoré nemusia byť iným po vôli. Žiadam vás len o to, aby ste mi poskytli možnosť presvedčiť vás, že som iný ako muži, s ktorými obchodujem, a úctivejší, než by sa mohlo zdať pri množstve žien, s ktorými ma spájajú. Nie som moja reputácia.“

Hoci som tušila, že by som sa mala cítiť presne opačne, že by som sa pri tomto mužovi mala mať na pozore, jeho slová ma dojali. Rozumela som mu. Aj ja som sa snažila napraviť škodu na svojej cti, ktorú napáchala Extáza. Len čo film uzrel svetlo sveta, nahota a vyobrazenie sexuálneho styku – pri ktorom ma režisér pichal špendlíkom, aby na mojej tvári zachytil orgazmický výraz – viedli k tomu, že bol v niekoľkých krajinách zakázaný a v iných cenzurovaný, čo na moje meno vrhlo zlovestný tieň. Tento škandál však len znásobil túžbu ľudí vidieť ho. Nezaslúži si vari tento muž šancu na rovnaké vykúpenie ako ja?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jediná žena v miestnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.