JSME POSLEDNÍ

Copyright © 2019 by Hanna Jameson

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Michaela Legátová, 2019

Cover © Kreatika s. r. o., 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-707-5 (ePub)

ISBN 978-80-7642-708-2 (mobi)

HANNA JAMESON

JSME

POSLEDNÍ

Obsah

Den třetí

Den šestý

Den šestý (2)

Den osmý

Den osmnáctý

Den dvacátý

Den dvacátý první

Den dvacátý druhý

Den dvacátý šestý

Den dvacátý sedmý

Den čtyřicátý

Den čtyřicátý osmý

Den čtyřicátý devátý

Den padesátý

Den padesátý (2)

Den padesátý (3)

Den padesátý první

Den padesátý druhý

Den padesátý třetí

Den padesátý čtvrtý

Den padesátý čtvrtý (2)

Den padesátý pátý

Den padesátý osmý

Den padesátý osmý (2)

Den padesátý devátý

Den šedesátý

Den šedesátý (2)

Den šedesátý (3)

Den šedesátý první

Nathan

Den šedesátý druhý

Den šedesátý druhý (2)

Den šedesátý druhý (3)

Den šedesátý třetí

Den šedesátý třetí (2)

Den šedesátý třetí (3)

Den šedesátý čtvrtý

Den šedesátý čtvrtý (2)

Den šedesátý čtvrtý (3)

Den šedesátý čtvrtý / den šedesátý pátý

Den šedesátý šestý

Den šedesátý šestý (2)

Den šedesátý šestý (3)

Den šedesátý šestý (4)

Den šedesátý šestý (5)

Den šedesátý sedmý

Den šedesátý osmý

Den šedesátý osmý (2)

Den šedesátý osmý (3)

Den šedesátý osmý (4)

Den šedesátý devátý

Den sedmdesátý

Den sedmdesátý (2)

Den sedmdesátý (3)

Den sedmdesátý (4)

Den sedmdesátý (5)

Den sedmdesátý (6)

Den sedmdesátý (7)

Den sedmdesátý první

Den sedmdesátý první (2)

Den sedmdesátý druhý

Den sedmdesátý třetí

Den sedmdesátý třetí (2)

Pro Leeho, na památku

„Po věčnost budou povstávat a vstupovat do arény noví nepřátelé a náš krásný svět se bude kousek po kousku rozpadat jako antická zřícenina, skrz jejíž tlející zdi hvízdá vítr a déšť. Každý den odpadne další kus, dokud nezbude jen hromada kamení označující místo, kde stála kdysi, za lepších časů. A my se této kruté hry účastníme s iluzí, že ji můžeme dovést do šťastného konce. Trápí mě pomyšlení, jaký konec to bude.“

Hans Keilson, Smrt protivníka

Poznatky z hotelu Sixième ve Švýcarsku

Den třetí

Nadia mi jednou řekla, že jí v noci nedává spát představa, že se v oznámení na displeji telefonu dočte o konci světa. Nebyl to zrovna Kennedyho proslov o Damoklově meči, ale pamatuju si ten okamžik slovo od slova.

Mně se to stalo před třemi dny u hotelové snídaně.

Seděl jsem u okna a díval se ven na okolní les a prázdnou cestu vedoucí kolem budovy k zadnímu parkovišti.

Byl slyšet bezstarostný hovor párů a jedné dvou rodin, které se s předstihem odhlašovaly. Z účastníků konference jsem byl dole první. Všichni jsme včera pili až do noci, nechtěl jsem ale měnit zaběhnutý zvyk, i když to bolelo.

V tomhle hotelu jsme neměli být. Konference se měla původně konat o něco blíž k Curychu, víc na sever. Před osmi měsíci ale na zamýšleném místě hořelo. Přesun se zařídil bez většího povyku a místo konání se změnilo na hotel Sixième, o kterém jsme vtipkovali, že je někde v tramtárii. Byla pěkná otrava se do něj dostat.

Četl jsem si úvodní kapitolu knihy O čem mluvíme, když mluvíme o fotoprůzkumu: Historie právní stránky a provádění letecké špionáže a dělal si poznámky pro nadcházející sérii přednášek. Telefon jsem měl ztlumený.

Po levici jsem si postavil sklenici pomerančového džusu a černou kávu. Trochu kávy jsem rozlil na ubrus, jak jsem se nemohl dočkat, až ji vypiju a nechám si dolít další. Čekal jsem na vejce Benedikt.

Trápí mě jedna banalita.

Poslední zprávu mi Nadia poslala včera o půl dvanácté v noci. Stálo v ní: „Myslím, že všichni v mém oboru dělají víc škody než užitku. Jak někdo může mít tuhle práci ještě rád? Moc mi chybíš. Vždycky víš, co říct, když je mi takhle. Je mi líto, co jsme si naposled řekli. Miluju tě.“

Na její krizi víry jsem neodpověděl, protože jsem usoudil, že zpožděná reakce ničemu neublíží. Věděla, že kvůli časovému posunu nejspíš spím. Chtěl jsem se nad tím zamyslet a ráno přijít s nějakou uvážlivou a povzbudivou odpovědí. Třeba že pro kvalitní žurnalistiku je tu stále místo, nebo že ještě pořád může být prospěšná… Něco takového. E-mail by byl možná lepší.

Všichni jsme si mysleli, že máme čas. Teď už e-maily posílat nemůžeme.

Od jednoho stolu se ozval divný ostrý zvuk, pronikavé zaječení. Ta žena nic neřekla, jen vykřikla.

Vzhlédl jsem. Seděla se svým partnerem, jak jsem předpokládal, a zírala na svůj telefon.

Stejně jako všichni ostatní v místnosti jsem si myslel, že jen přehnaně reagovala na zprávu nebo fotku, a tak jsem se vrátil ke knize. Během chvilky ale žena dodala: „Shodili bombu na Washington!“

Ani jsem na tu zatracenou konferenci nechtěl jet.

Přesně si nevzpomínám, co se v následujících hodinách dělo, ale při prohlížení zpráv, oznámení a timelinů na sociálních sítích v telefonu mi došlo, že Nadia měla pravdu. Odehrávalo se to přesně tak, jak se bála. Titulky jsou vlastně to jediné, co si teď dokážu vybavit.

Mimořádná zpráva: jaderný útok na Washington.

Zjišťujeme bližší informace

Mimořádná zpráva: experti odhadují

200 000 mrtvých

Mimořádná zpráva: potvrzeno:

Při jaderném výbuchu zemřel prezident i jeho štáb.

Čekáme na další informace

Byly tam nějaké letecké záběry z Londýna. V reálném čase jsme všichni sledovali, jak se budovy ztrácejí v prachu pod ikonickým hřibem z mračen. Byly to jediné dostupné záběry, a tak jsme je sledovali pořád dokola. Nezdály se tak skutečné jako ty titulky. Možná nás ty výjevy nechávaly chladnými, protože jsme viděli příliš mnoho filmů. Takové vypaření celého města nám přišlo příliš rychlé a příliš tiché.

Na předměstí Berlína spadlo letadlo. Že Berlín zmizel z mapy světa, jsme věděli jen díky jedné cestující, která nahrála video, jak jdou k zemi. Možná kvůli prachu v motorech. Nevzpomínám si, co říkala. Plakala a nemluvila anglicky. Nejspíš se jen loučila.

Mimořádná zpráva: nad Washingtonem vybuchla

atomová bomba, pravděpodobně

stovky tisíc mrtvých

Mimořádná zpráva: kanadský premiér vyzývá

po jaderném útoku ke klidu

Mimořádná zpráva: Washington zničen

atomovou bombou, usa bez vlády

Možná jsem měl štěstí, že jsem sledoval konec světa na internetu, místo abych ho prožíval na vlastní kůži a reagoval na výbuch nebo sirénu, která ho ohlašovala.

Ještě pořád tu jsme. Tohle je třetí den a internet nefunguje. Sedím ve svém pokoji u okna a sleduju, co uvidím na horizontu. Pokud se něco stane, vynasnažím se to popsat. Vidím přes les na míle daleko, takže až na nás přijde řada, budu mít aspoň nějaké varování. Ne že bych se tu měl s kým rozloučit.

Nemůžu uvěřit, že jsem Nadie na tu zprávu neodpověděl. Nemůžu uvěřit, že jsem si myslel, že mám čas.

Den šestý

Myslím, že bych měl dál všechno zapisovat. Mraky mají divnou barvu, ale nevím, jestli se mi to jen nezdá, protože jsem v šoku. Třeba takhle vypadají normálně.

Taky jsem začal odškrtávat dny od doby, kdy naposledy svítilo slunce nebo pršelo. Zatím jich bylo pět.

Pravděpodobnost, že se na našem horizontu objeví Armagedon, se teď zdá menší, ale když nefunguje internet a telefony odmítají navázat jakékoli spojení, nemáme vůbec představu, co se děje jinde. Tak jako tak, už netrávím většinu času hlídkováním u okna. Musím jíst.

V restauraci, kde ještě pár lidí z personálu vydává jídlo, jsem mluvil s několika známými. Chtějí odejít pěšky. Já počkám, dokud pro nás někdo nepřijde nebo dokud nevyhlásí oficiální pokyn k evakuaci. Jsme bez internetu a televize nejde, takže vůbec nevíme, kdy to bude. Někdo ale nakonec přijde.

Den šestý (2)

Byla to lež, co jsem předtím napsal. Na tu konferenci jsem chtěl. Byl jsem rád, že budu nějaký čas bez Nadii a dětí. Možná brzo umřu, teď už nemá cenu lhát.

Je mi to líto, Nadio. Pokud to někdy budeš číst. Je mi to moc líto.

Nevím, jestli vůbec někdo přijde.

Den osmý

Počasí je pořád stejné.

Šel jsem se projít kolem hotelu a našel na schodišti oběšence. Dva muže. Nevím, kdo to byl. Vedoucí ostrahy hotelu Dylan mi je pomohl před hotelem pohřbít. Na improvizovaný obřad přišlo se svíčkami v rukách několik dalších lidí.

Cestou zpět z pohřbu jsem se Dylana zeptal, jestli nás někdo přijde evakuovat. Řekl, že ne, nejspíš ne, ale nechtěl nikoho děsit. Všichni aspoň dodržujeme nějaký denní režim, než k tomu dojde. Scházíme dolů na snídaně a večeře a zbytek času jsme zalezlí na pokojích.

Přemýšlím, jestli se ještě bombarduje a jestli nás to brzy zasáhne. Možná by to tak bylo nejlepší. Ta nevědomost mě ničí.

Dnes jsem si poprvé uvědomil, že už nejspíš Nadiu, Ruth ani Marion nikdy neuvidím. Ani tátu a jeho ženu, své studenty, přátele. Dokonce i známí z konference jsou pryč. Odešli.

Je mi špatně. Nevím, jestli to není nemoc z ozáření.

Den osmnáctý

Na nemoc z ozáření zatím nikdo neumřel.

Nikdo pro nás nepřijde. Žádná evakuace rozhodně neprobíhá.

Dylan a několik dalších mužů odešli dnes ráno z hotelu s loveckými puškami a vrátili se s jelenem. Zdá se, že tu nějakou dobu pobudeme. Všechny jsem dnes ráno spočítal, je nás dvacet čtyři. Jsou tu minimálně dvě malé děti a starší dvojice, z níž jeden neslyší.

To je všechno? Myslím, co se týče lidstva. Jsem poslední člověk na světě, který vede zápisky o konci světa? Nevím, jestli bych už radši nebyl mrtvý.

Den dvacátý

Počasí beze změny.

V hotelu máme doktorku. Ještě nevím, jak se jmenuje.

Vím, že máme doktorku, protože se na schodišti zabila jedna Francouzka. Svázala si tkaničky a vrhla se ze schodů s miminkem v náruči. Matku už doktorka bohužel zachránit nedokázala, ale aspoň ta holčička přežila. Stará se o ni pár z Japonska.

Znovu jsem mluvil s Dylanem. Napadlo ho, že by na konci týdne odstřihl plyn a elektřinu v horních patrech. Neví, kolik času zbývá, než nám obojí dojde. Proto by byl raději, kdybychom šetřili elektřinu, abychom mohli uchovávat jídlo zmrazené pro nadcházející měsíce, a plyn na vaření.

Dnes jsme o tom během večeře krátce hlasovali. Když Dylan vysvětlil situaci s jídlem, byli všichni pro a elektřinu i plyn ve všech našich pokojích odstřihl. Je začátek července, ale okamžitě jsem si všiml, jaká je teď zima.

Den dvacátý první

Další dva jsou po smrti. Starší pár vyskočil z okna v horním patře. Za daných okolností je těžké jim to mít za zlé, snad až na tu hrůzu, kterou jsme všichni prošli, když jsme uklízeli a pohřbívali jejich ostatky.

Den dvacátý druhý

Všiml jsem si, že lidi začali během stolování konverzovat. Až doteď spolu nikdo moc nemluvil.

Myslím, že jsem někoho poznal, blonďatou dívku. Nevím, odkud ji znám, protože na konferenci nebyla. Pokud vím, je to jediná další Američanka. Ale nemluvil jsem s ní. Zdá se, že je raději sama.

Nedaleko mého pokoje bydlí muž jménem Patrick. Občas běhá po chodbě kolem mých dveří. Trochu mě to znepokojuje, když v noci na chodbě slyším rychlé kroky.

Den dvacátý šestý

Mladý barman z Austrálie mi dnes řekl: „Takhle jsem si umírání během jaderný války vůbec nepředstavoval, ale jsem rád, že tu máme co pít.“

Den dvacátý sedmý

Jsem si jistý, že jsem včera v noci slyšel kytaru. Šel jsem se projít, což bylo děsivé i při světle svíčky, a zkoušel jsem najít pokoj, ze kterého to vycházelo. Ale nenašel jsem ho. Vlastně jsem nenašel vůbec nikoho. Třináct pater, téměř tisíc pokojů a já jsem neviděl ani neslyšel jediného člověka. Je to tady mnohem větší, než jsem si myslel. Jsem z toho nesvůj.

Milovaná Nadio,

už je to měsíc a nemyslím, že si tohle někdy přečteš. Ani nevím, jestli jsi ještě naživu. Pokud je ale mizivá naděje, že si tyhle zápisky přece jen přečteš, chci, abys věděla, že sis zasloužila někoho mnohem lepšího, než jsem já. Možná sis to ke konci uvědomila.

Promiň, že s tebou nejsem, ani když je konec světa. Zase pozdě! Nikdy mi moc nešlo být ve správný čas na správném místě. Mrzí mě, žes musela vytrpět tolik mých selhání. Všechno, co na našich dětech obdivuju, mají po tobě.

Dokud jen budeš moct, dávej na sebe pozor.

Promiň, že jsem si myslel, že mám víc času.

Miluju tě. Nikdy nepřestanu. Slibuju, že tě znovu nějak najdu, i kdyby to nebylo v tomhle životě.

Tvůj

Jon

Den čtyřicátý

Nějakou dobu jsem nevyšel z pokoje. Byl jsem příliš deprimovaný na to, abych psal nebo někoho viděl. Po víc než týdnu jsem byl dnes zase venku. Šel jsem se projít před hotel.

S barmanem, který se jmenuje Nathan, jsem zapředl rozhovor o obloze. Souhlasí se mnou, že mraky mají divnou barvu.

„Rezavou,“ řekl.

Doktorka – Tania, jak už teď vím – si šla zaběhat do lesa. Zastavila se u nás a dívala se s námi na mraky. Mrzne. Nikdo z nás si s sebou nevzal dost zimního oblečení, aby se přizpůsobil náhlému konci léta i naší civilizace.

„Bavíte se o mracích?“ zeptala se.

„Jo, jsou divný, co?“ odpověděl Nathan.

„Jsou oranžové.“ Zastínila si oči, i když vůbec nesvítilo slunce. Zvyk z dob minulých.

„Jsem rád, že se mi to jen nezdá,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že mám ze šoku vidiny.“

„Myslíte, že je to… jako radiace?“ zeptal se Nathan.

„Ne,“ odpověděla Tania rozhodně. „Tu barvu nejspíš způsobuje prach a sutiny z výbuchů. To samé by se stalo, kdyby nás zasáhl asteroid.“

Nějakou chvíli jsme společně v tichosti sledovali oranžové mraky, dokud Tania po běhání nevychladla a nezačala se třást.

„Děsivé,“ řekla a zamířila dovnitř. „Všechny ty stromy začnou brzy umírat.“

Počasí beze změny.

Den čtyřicátý osmý

Vydrž.

Den čtyřicátý devátý

Budu psát dál. Mám pocit, že jestli nebudu psát, prostě si lehnu a umřu.

Narativní kronika prvních měsíců

po jaderné válce sepsaná patrně

posledním žijícím historikem

Jon Keller, Ph.D.

Den padesátý

Voda z kohoutku byla kalná a chutnala nakysle, proto jsem se s Dylanem a Nathanem vydal na střechu zkontrolovat nádrže na vodu.

Dylan je jeden z posledních lidí z personálu, kteří ještě neutekli. Vysoký černoch s nakažlivým úsměvem a krátkými vlasy, kterému táhlo na padesát, se stal na sklonku civilizace naším jasným vůdcem. Zná hotel a okolní krajinu lépe než kdokoli jiný a pracuje tu přes dvacet let. Mluví anglicky zvučným barytonem, v němž je sotva poznat jakýkoli přízvuk. Nedokážu poznat, odkud je. Možná ze Švýcarska.

„Nejspíš mrtví ptáci,“ řekl, když jsme zdolávali třináct pater. „Taky musejí hledat vodu.“

Kéž by to byli jen mrtví ptáci.

Na podestě v devátém patře jsem se musel zastavit a sednout si na bednu s nářadím. Nathan mě následoval.

Dylan pokrčil rameny. Ani si svou bednu s nářadím nepoložil na zem, zatímco čekal, až popadneme dech.

„Jak se udržuješ v tak skvělý formě?“ zeptal se Nathan.

„S vypětím sil.“

„To jo.“ Podíval se na mě. „A co ty, Jone?“

„Já si tuhle neexistující fyzičku udržuju bez jakýhokoli vypětí sil.“ Podíval jsem se na sebe. „Moje práce obnášela hodně sezení. Hodně intenzivního čtení a přemýšlení.“

„Ani jsem si neuvědomil, jak neužitečný všichni budeme, dokud jsem nezkusil rozdělat oheň bez zapalovače,“ odfrkl si Nathan. „Nemohl jsem uvěřit, že tu nikdo neumí rozdělat oheň. Já jsem teda věděl, že to nedokážu, ale myslel jsem, že někdo snad jo.“

„Nesnášel jsem kempování,“ řekl Dylan. „Dovolená není dovolená, když si nemůžete v županu sednout a popíjet v klidu šnaps.“

„Taky jsem nesnášel kempování,“ souhlasil jsem.

„Já nesnáším šnaps,“ přidal se Nathan.

Usmál jsem se. „Myslím, že kempování mají rády jen děti. Mám dvě, takže jsem musel jet víckrát, než jsem chtěl.“

„Kolikrát jsi chtěl?“ zeptal se Dylan.

„Nikdy.“

Nathan se zasmál. Je to hubený, mladý Australan smíšeného původu, který vedl hotelový bar. Má převislá víčka a podivně monotónní hlas, kvůli němuž zpočátku působí lhostejně. Je ale jedním z nejživějších a nejpozitivnějších lidí ve skupině. Ještě pořád dokáže ostatní rozesmát, což je teď poměrně rarita.

„Nevěděl jsem, že máš děti,“ řekl Dylan a konečně položil bednu s nářadím. „Já mám dceru.“

„Kolik jí je?“ zeptal jsem se.

„Třicet.“

„Kde… ehm, kde je?“

„Bydlela s manželem v Mnichově.“ Nemusel víc rozebírat, co to znamená. „Co ty tvoje?“

„Jsou s mou ženou v San Franciscu. Je jim šest a dvanáct.“

„Cos dělal tady? Byls na té konferenci?“

„Jo.“

„Myslel jsem, že všichni odešli.“

„Jo, většina z těch, co se vydali na letiště, byli moji kolegové, známí z ostatních univerzit.“

„Myslel jsem, že se jich vrátí víc,“ řekl Nathan už vestoje. „Až jim dojde… Vždycky mi vrtalo hlavou, proč vůbec někam jít? Víme, že letadla už neodlítají, na silnicích to bude šílený. Určitě by se jich mělo vrátit víc.“

Dylan zvedl bednu s nářadím. „Ne, myslím, že jak jsi venku, cesta vede jen dopředu.“

„Překvapilo mě, že všichni odešli,“ řekl Nathan. „Bylo jich tolik. Kam si mysleli, že poletí?“

Vstal jsem a opřel si bednu s nářadím o bok. Znovu jsme začali stoupat po schodech.

„Hodně lidí si plete pohyb s pokrokem,“ řekl Dylan. „Věděl jsem, že je to špatnej nápad, ale co jsme měli dělat, zabarikádovat je? Nebyli připravení čelit pravdě.“

Opřel jsem se o zeď a Dylan vytáhl klíče. Vzduch tu byl příliš hustý, plný prachu a posledních výdechů. Páchl. Schodiště jsem nesnášel, ale výtahy už samozřejmě nefungovaly, už dva měsíce. Takže přestaly fungovat ještě před prvním dnem.

„Plést si pohyb s pokrokem. Kéž by tak dřív uvažovalo víc lidí,“ řekl jsem. „Mohli jsme si všechno tohle ušetřit.“

„To máš pravdu, Jone. Kdes byl, když lidi potřebovali příčetnýho člověka, kterýho by mohli volit?“

Na to jsem neměl odpověď.

Rozptýlili jsme se po střeše a každý si vzal jednu nádrž na vodu. Byly tu čtyři vysoké válce s žebříky po stranách. Zastrčil jsem si za pásek lopatu a vydal se nahoru.

Musel jsem si sundat rukavice, abych se mohl pořádně chytit příček, a přitom mrzlo. Myslel jsem, že vím, co je to zima, ale tomuhle mrazu se nic nevyrovnalo. Byl vlezlý a nepřestával. Pohrál si s vaším tělem a vy jste najednou chodili se skloněnou hlavou, shrbenými rameny a kulatými zády, a to pořád.

Když jsem vylezl nahoru, otočil jsem se, rozhlédl se po lese a podíval se dolů na hotelový areál. Vzduch se dal dýchat, ale mraky visely nízko a všechno vypadalo jako za soumraku. První noc tady jsem z druhého patra slyšel bzukot hmyzu. Teď byly stromy tiché, hnědly a umíraly, i když byl srpen. Žádní ptáci, naprostý klid. Cesta k nejbližšímu městu trvala přes hodinu a pak se na míle daleko táhly další lesy.

Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem pořádně viděl slunce. Občas jsem ho zahlédl přecházet za mraky, jako by tančilo skoro na dosah, viditelné jen jako matná placka za šedým závojem.

Přemýšlel jsem, kteří mí kolegové se dostali na letiště a co tam našli. Ne všichni odjeli v autech hned. Ti, kteří odešli později pěšky – sami nebo ve skupinkách po dvou třech –těžce podcenili, jak jsou lesy hluboké a jaká je zima. Několik jsem se jich pokusil zastavit, ale lidi si už nedají říct tak jako dřív.

Lidi si vlastně nedali říct ani předtím. To byla část problému.

Do krku mi začala stoupat zaťatá pěst pocitů, převzala nad ním vládu a zastavila mi dech.

Zatlačil jsem ji zpátky.

„Jde ti to?“ zakřičel na mě Dylan.

Sevřel jsem rukojeť poklopu a zabodalo mě v prstech, začínaly mi křehnout. Necítil jsem rty ani nos. „Ne! Je to napevno! Nechce to povolit!“

„Počkej, jdu tam! Tahle je v pořádku.“ Dylan začal slézat dolů.

„Ne, myslím, že to mám!“ Natáhl jsem se pro lopatu a zarazil ji do místa, kde se poklop dvířek stýkal s nádrží. Kov řinčel a skřípal, až se mi z toho zatínaly zuby. Pak začal poklop povolovat. Naklonil jsem lopatu k víku nádrže, abych poklop otevřel.

Temnota. Přenesl jsem na žebříku váhu a snažil se nemyslet na tu výšku a zimu. Pravou rukou jsem spustil lopatu dolů a zašátral s ní kolem. Voda byla tak nízko, že se lopata sotva dotýkala hladiny.

Podle toho, co jsem viděl, tam ale neplavaly žádné mršiny ani odlomené části nádrže.

Uvědomil jsem si, že nám brzy dojde voda. Monotónní chvění způsobené panikou, která se mi během posledních dvou měsíců usídlila v hrudi, nabralo na intenzitě, až mě z toho přepadla závrať.

Stávalo se mi to pokaždé, když jsem se soustředil na něco jiného než na to, co jsem právě dělal. Musel jsem se vždycky zaměřit na přítomnost a odmítnout uznat, že minulost nebo budoucnost jsou skutečné. Byl to jediný způsob, jak nepřijít o rozum.

„Tahle je taky v pořádku!“ zavolal jsem, ale můj hlas zanikl ve větru.

„Do prdele!“ ostře vyhekl Nathan. Otočil jsem se na něj těšně předtím, než uklouzl a sletěl ze žebříku.

Instinktivně jsem se pohnul, jako bych ho chtěl chytit, a při tom jsem šlápl mimo žebřík. Jak jsem padal, ztratil jsem Nathana z dohledu. Pravačkou jsem se zahákl o jednu z příček, takže jsem celou svou vahou visel za ohbí lokte, a narazil do stěny nádrže.

Do hrudi a klíční kosti mi vystřelila taková bolest, až jsem si myslel, že jsem si vymkl rameno. Ale nevymkl. Vydrželo. Krvácejícími prsty jsem se vytáhl zpátky a zjistil, že mi spadla lopata.

Nathan ležel na zemi, ale už vstával. Byl v pořádku. Dylan byl u něj, taky se stavěl na nohy.

Slezl jsem co nejrychleji dolů a přeběhl přes střechu.

„Co se stalo? Jste v pořádku?“

„Něco tam je, nedělám si srandu.“ Nathan si prohlížel paže pod třemi vrstvami vyhrnutých rukávů. „Nádrž je skoro prázdná, ale něco tam je.“

Dylan vypadal jako po bitce. Na druhý pohled se zdálo, že na něj Nathan spadl.

„Je tam mrtvola,“ řekl.

„Člověka?“

„Jo, myslel jsem si… já nevím… že je to zvíře nebo něco. Naklonil jsem se dovnitř, abych to zkusil vytáhnout.“ Nathan se odmlčel a rukou si zakryl ústa. „Je to malý, ale není to žádný podělaný zvíře, má to vlasy. Jako malá holka. Do prdele. Jak by se tam nahoru dostalo dítě?“

„Dítě,“ zopakoval Dylan. „Proboha.“

Podíval jsem se na nádrž. Měla tak přes šest metrů. Možná devět. „Kdo má klíče od střechy?“

„Pár jich je, ale má je jen personál,“ zamračil se Dylan.

Nathan se posadil na zem a začal si masírovat předloktí a pravý kotník. „Musíme zastavit vodu z tý nádrže nebo tu věc dostat ven a vyčistit nádrž, všichni… do prdele, všichni jsme to pili. Kurva. Kurva! Budu zvracet, nemůžu uvěřit, že jsme to všichni pili.“

Musel jsem se rukou opřít o nádrž, abych se udržel na nohou. Zvedl se mi žaludek.

Dokonce i s Dylanem to otřáslo, ale oklepal se rychleji než já. „Musíme otevřít ty ostatní nádrže, jako úplně, odřezat víka, aby mohly sbírat dešťovou vodu,“ řekl.

„Prší ještě vůbec?“ zeptal jsem se.

Podívali jsme se na sebe, ale nikdo z nás si nebyl jistý. Abych pravdu řekl, nedokázal jsem si vzpomenout, jestli od toho dne pršelo. Ten den bylo slunečno. Co se týče počasí, nic mi od té doby neuvázlo v paměti. Žili jsme pod neustálým závojem mraků, které měly jen občas o něco světlejší odstín šedi než jindy. To bylo všechno.

„No, je potřeba to udělat. Když nám nepomůže počasí, je tady kousek jezero, a máme i další zdroje. Nejdřív ale odtamtud musíme vytáhnout to dítě. Nathe, dojdi pro celtu nebo kus plastový fólie. Taky dojdi pro Taniu. Jone, budu potřebovat tu lopatu.“

Pomohl jsem Nathanovi vstát. Odešel ze střechy a vrátil se s plastovou celtou. Podle bledého lesku na tvářích jsem poznal, že plakal.

Dylan si vzal lopatu a s celtou přehozenou přes rameno vylezl na nádrž. Byl jsem rád, že se nabídl a že jsme nemuseli tahat sirky nebo tak něco. Popravdě bych to asi nedokázal.

Když Dylan pomalu sestupoval po žebříku a v náruči přitom držel malé tělo zabalené v celtě, zasáhla mě další vlna smutku, a tentokrát mě málem dostala na kolena.

Nathan se držel stranou.

„Holčička? Podle vzrůstu je jí tak sedm nebo osm. Nevím.“ Dylan položil její tělo na zem. „Kde je Tania?“

Z Nathana nejdřív nevyšla ani hláska a musel si odkašlat. „Ona… Teď někoho ošetřuje, ale řekla, že to tělo můžeme odnést do jejího pokoje.“

„Malý dítě by se tam těžko dostalo samo,“ poznamenal jsem. Nemohl jsem od ní odtrhnout oči. „Někdo ji tam dal.“

„Mohla tam vlézt, když hledala…“

„Sama by tam nevlezla,“ přerušil Nathana Dylan. „Tři chlapi a jakou práci nám dalo ty poklopy otevřít.“

„Jak dlouho myslíš, že tam byla?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Co myslíš ty?“

„Těžko říct.“

Tělo holčičky bylo trochu nafouklé, ale pořád vypadala jako člověk. Skoro jako živá, nějakým způsobem zachovalá. Kůži měla skvrnitě šedou a žlutou, na několika místech zelenou, ale rozklad daleko nepokročil. Dávalo to smysl vzhledem k tomu, jak se ochladilo. Jediné, co z ní odpadlo, bylo její oblečení.

„Takže ji někdo zabil,“ řekl jsem, protože jsem viděl, že se do toho nikomu nechce. „Někdo ji zavraždil.“

Nathan se začal třást. Zdálo se, že to je nakažlivé.

Objal jsem se rukama.

Dylan si povzdechl. „Možná. Co si ale budeme nalhávat, nemáme jak zjistit, kdo to je. Její rodiče jsou už dávno pryč. Nikdo tu nemluvil o pohřešovaným dítěti. Ať to byl kdokoli, mohl se z hotelu odhlásit ještě předtím, než to všechno začalo.“

„A odejít bez dcery?“ Vybavil jsem si svou dceru Marion, jak celá rozesmátá utíká před mořem ve Fort Funstonu. „To se mi nezdá.“

Abych se té představy zbavil, sehnul jsem se, abych holčičku zvedl do náruče, a zabalil ji do šustící plastové celty, jako by spala. Až když jsem ji držel, všiml jsem si, že mi pořád krvácejí ruce. Už nějakou dobu jsem je necítil.

„Odnesu ji dolů,“ řekl jsem.

Skoro nic nevážila.

Den padesátý (2)

Tania je v hotelu jediný doktor a máme štěstí, že tu zůstala. Kvůli naší zhoršující se výživě a neustálým žádostem o léky (žádný div, většina lidí chce antidepresiva, která nemáme) má plné ruce práce.

Vůbec byste to ale nepoznali. Pohybuje se s lakonickou hrdostí. Má tmavou kůži a momentálně nosí fialové afro, ale všiml jsem si, že účes každý týden mění.

Během jednoho z našich prvních rozhovorů mi řekla, že vyrůstala v pěstounské péči v Anglii a pak ve Švýcarsku, ale že má rodinu taky v Nigérii a na Jamajce.

Její přítel opustil hotel hned ten první den, chtěl raději zkusit štěstí na cestě. Přes doporučení v informačních hlášeních pro veřejnost odešel a taky si vzal auto. Ona se rozhodla s ním nejít a za svou volbou si stojí s královským mlčením. Od té doby o něm nemluvila. Proto si taky nevzpomínám, jak se jmenuje.

V pokoji, který proměnila v ordinaci, prohlédla tělo holčičky a potvrdila, že jde opravdu o dívku – devítiletou, ale menšího vzrůstu – a že je mrtvá přibližně dva měsíce.

Sedl jsem si na židli vedle postele – Taniina provizorního vyšetřovacího lůžka – a držel jsem si pulzující ruce.

Dylan s Nathanem hledali nějaké pořádné nářadí, kterým by odřezali poklopy nádrží na vodu.

Bude to velká akce, zabere nejspíš několik dní, možná dokonce týden. Těšil jsem se na to. Aspoň nebude tolik času na přemýšlení.

„Jak umřela?“ zeptal jsem se.

„To nedokážu říct. Musela bych provést pitvu a tu jsem nikdy nedělala, jen viděla. Nikdy to nebyla má práce.“

Pokud není rozrušená, což se stává zřídkakdy, je její hlas tichý a uklidňující. Možná se jen snaží o profesní tón.

„Nevidím žádné rány.“

„To může být zavádějící. Voda dokáže nadělat s tělem zvláštní věci a vidíš, že tady a tady začala kůže praskat a odchlipovat se. Ale… ne, souhlasím, nevidím žádné stopy, které by poukazovaly na ránu do hlavy nebo škrcení. Taky to nevypadá, že by ji někdo sexuálně napadl, ale to se dá určit mnohem obtížněji.“

„Jsou způsoby, jak to zjistit? Teď?“

Podívala se mi do očí. „Jo.“

Nadechl jsem se. „Takže zemřela někdy kolem…“

„Rozhodně před pár měsíci, takže možná těsně předtím, než se to všechno stalo, nebo hned po tom. Těla se ve vodě rozkládají pomaleji a takováhle zima zpomalí rozklad ještě víc. Přesný čas úmrtí se s jistotou určit nedá. Jsem přesvědčená, že to nebylo v poslední době. Ráda bych se podívala, jestli má v plicích vodu.“

„Neměla by ji tam tak jako tak?“

Zavrtěla hlavou a pokračovala, aniž by se na mě podívala. „Jen kdyby se do nádrže dostala, ještě když dýchala.“

Tania si prohlédla nástroje rozložené na toaletním stolku – výběr toho, co se našlo ve všech hotelových lékárničkách, plus několik kousků kuchyňského náčiní. Všiml jsem si nože na ryby a uvažoval jsem, jestli ho už musela použít.

Povzdechla si a promnula si obličej. „Kéž bych tu měla pár svých věcí. Bylo by to mnohem snazší.“

„Napiš si seznam, příští týden bysme se po nich mohli podívat.“

Dylan domluvil další výpravu za jídlem, tentokrát pořádnou, do města, žádný další lov v lese. Odhadoval, že během příštích tří měsíců nám začnou docházet zásoby. Taky jsme potřebovali léky, dokonce víc než jídlo. K nejbližší lékárně, která byla ve větším hypermarketu, to byl kus cesty lesem a nevěděli jsme, jestli ji třeba už někdo nevyraboval.

Výpravu měl vést Dylan. Chtěla se k ní přidat i Tania, ale to jsme zavrhli, byla pro nás příliš cenná. Připojil se Patrick Bernardeaux, bývalý zubař z Francie. Trávil hodně času běháním, a tak si udržoval dobrou kondici. Dobrovolně se přihlásili ještě dva mladí Angličané, vážný, ale statně vypadající Adam a mnohem méně vážný Rob. A nechyběla ani Tomi, jediná další Američanka, která studovala historii a urbanismus.

„Hlavně se snažte najít pro každého léky.“

„Jestli potřebuješ skalpely a…“

Ušklíbla se. „A?“

„Cokoli dalšího doktoři používají.“ Usmál jsem se, pak jsem si vzpomněl, že sedíme u mrtvé holčičky, a zklidnil jsem se. „Vážně, napiš mi seznam a já se podívám. Přece jen nejsem nejužitečnější člen týmu. Mám lepší oči než…“

„Jo, to vidím, že nebudeš zrovna tělesně nejzdatnější.“ Přejela mě pohledem. „Třikrát čtyřikrát do týdne jsi jezdil do práce na kole, možná jsi trochu plaval, ale jinak trávil většinu života skloněný nad knížkami?“

„Jak to víš?“

„Podle toho, jak sedíš a chodíš. Osmdesát procent pacientů ke mně chodilo s chronickou bolestí zad a krku kvůli špatnému postoji. Patřil bys k nim. Změna životního stylu ale tvé páteři prospěje.“ Odvrátila se od toaletního stolku a kývla na mě. „Co se ti stalo s rukama?“

„Nic. Musel jsem si sundat rukavice, když jsem lezl po žebříku, a nejsem zrovna nejlepší lezec.“ S mateřskou opatrností přikryla holčičku celtou, potom si přitáhla židli. „Ukaž.“

„To nic není.“

„Takové věci už nemůžeme odbývat. Nemáme dost antibiotik, abysme mohli riskovat infekci.“ Vzala mé ruce do svých, obrátila je a prohlédla roztržené klouby, odřené dlaně a okousané nehty. „Budeš je muset udržovat čisté. Kdo ví, co je na těch nádržích za bakterie. Není divu, že z toho několik lidí onemocnělo.“

Zašklebil jsem se.

Odešla do koupelny a zaváhala. „Z té nádrže už vodu nepoužíváme, že ne?“

„Ne, Dylan ji šel zavřít.“

„Dobře. Pojď sem. Budu muset použít alkohol, takže to bude bolet.“ Pokrčila rameny, opřela se bokem o umyvadlo a začala do něj napouštět trochu vody s mýdlem.

Voda byla ledová. Dá se jen těžko vyjádřit, jak moc na vás doléhá, když je vždycky všechno studené. Za dva měsíce jsem nepoznal nic jiného než zimu. Bleskově jsem si umyl ruce a znovu se šel posadit vedle mrtvé holčičky. Tania mě vzala za pravou ruku a namočila kousek vaty v čistém alkoholu.

„Takže jsi tu byl na té konferenci?“ zeptala se. Přechodem k nacvičené nezávazné konverzaci se mě snažila rozptýlit. „Cos dělal?“

„Historika. Učil jsem na Stanfordu.“

„Tak odkud máš ten přízvuk?“

„Je jižanskej. Dlouho jsem bydlel v San Franciscu, tak už není tak výraznej.“

„Co dělala tvá žena?“ kývla směrem k mému snubnímu prstýnku.

„Ona… Nadia byla novinářka. Bylo to těžký, zvlášť kvůli dětem. Oba jsme museli pracovat, protože nájmy byly tak zatraceně vysoký.“ Najednou jsem se usmál. „Mluvit o věcech jako nájem je divný.“

Zasmála se. „Myslím, že každý druhý rozhovor byl dřív o nájmech.“

„Nebo o volbách.“

„A protestech. Na ty jsem hodně chodila.“

„Jo, já taky, když už se to blížilo.“ Rukou mi projela ostrá bolest, takové žhnoucí pálení, že jsem Tanie ruku skoro vyškubl. „Nedělala sis srandu, když jsi říkala, že to bude bolet. Páni.“

„No, to vy jste to všechno podělali,“ řekla s kamennou tváří, jako by ta bolest byla můj trest. „My v Evropě jsme se měli dobře. Jen jsme se modlili, abyste neudělali nic pitomýho. No, dobře, už tak byl celej svět dost pitomej. Doufali jsme ale, že to nebude nic natolik pitomýho, že by to vedlo ke konci světa.“

Zašklebil jsem se a odtáhl ruku. Oba jsme chvíli seděli, zatímco se mi alkohol vsakoval do kloubů. Svět, o němž jsme mluvili, mi připadal – a teď se omlouvám za to klišé – jako sen. Tohle – přítomnost – se zdálo víc skutečné než cokoli, co bylo předtím. Teď jsem se cítil probraný, beznadějně probraný v porovnání s tím, jak jsem žil před dvěma měsíci.

„Dej sem druhou ruku,“ řekla a natáhla se pro ni.

„Za chvilku, prosím tě.“

„Chceš pustit hudbu?“

To slovo mě přimělo prudce se nadechnout. Můj notebook byl už pěknou dobu vybitý a nedokázal jsem nikoho přesvědčit, abych si ho mohl dole nabít. „Ty máš hudbu?“

„Jo, šetřila jsem baterii. Pustím si jednu písničku, jen když se cítím… No upřímně, jen když mám pocit, že se zblázním, když si nic neposlechnu.“

„Ano! Moc rád, pokud na mě tedy opravdu chceš plýtvat baterii.“

„Nebude to plýtvání.“

Naposledy jsem slyšel hudbu před týdnem, když jsem přistihl Nathana, jak se schovává na podlaze za barem a něco poslouchá. Přestal, jakmile jsem ho načapal. Bylo mu trapně, že jsem ho viděl plýtvat baterii telefonu na něco tak bláhového. Ale nechal mě poslechnout si jednu písničku. Nevzpomínám si, co to bylo, ale bylo to country. Už nemám tak vysoké standardy jako dřív.

Nemusel se cítit provinile, když jsem ho nachytal. Ti, kterým telefony ještě fungují, vědí, že se nikomu nedovolají, i když si to sebevíc odmítají přiznat nahlas. Kvůli vlastní blbosti už telefon nemám.

Tania se posadila na židli s MP3 přehrávačem, takovým tím starším, těžkým a obdélníkovým, a podala mi sluchátko. Naklonil jsem se dopředu, naše hlavy od sebe dělilo sotva třicet centimetrů. Položila si mou druhou ruku na klín a začala ji ošetřovat vatovými tyčinkami.

Bylo mi tak příjemně jako už celé týdny ne. Přišlo mi hloupé, že je mi do pláče, a ztuhnul jsem.

„Já vím,“ řekla. „Přepadne tě to plíživě. Nikomu to neřeknu, pokud potřebuješ chvilku.“

„Lékařské tajemství pořád platí?“

„Jasně, proč ne.“

„Je to krásný, jako…“ Znovu ostrá bolest, tentokrát jsem na ni byl ale připravený. „Jako waltz. Je to starý?“

„To ty jsi starej. To je Rihanna.“

„To je Rihanna?“

„Jo.“

„Nevěděl jsem, že Rihanna zní takhle.“

„Poslouchals ji někdy?“

„Je možný odpovědět míň než nikdy?“ Dokázal jsem udržet ruku na místě a Tania ji začala omotávat slabými obvazy. „Brzo mi bude třicet osm. Možná mi třicet osm už je.“

„Mě čeká čtyřicítka. To není žádná omluva.“

Dokončila obvaz mých rukou a pak jsme čekali, až písnička skončí. Po zádech mi přeběhl mráz, ale se zimou to nemělo nic společného. Bylo to příjemné. Písnička skončila a Tania si vzala sluchátko zpátky.

„Dej vědět, jestli budeš potřebovat pomoct s tou pitvou,“ nabídl jsem se.

„Vážně?“

„Jo.“

„Díky, možná tě vezmu za slovo. Zkusím ji udělat ještě dneska. Tělo se po vytažení z vody začne rozkládat rychleji, takže by se měla brzo pohřbít.“ Vstala a nadzvedla roh celty, aby se podívala. „Co kdybychom ji přenesli do jiného pokoje, jen na dopoledne, kdy tu budu mít pacienty? Tohle morálku nikomu nezvedne.“

„Jasně.“

Podívala se mi přímo do očí, což se nestávalo často. „Jsi tu jeden z nejochotnějších, víš to? Na všechno se hlásíš. Kéž by tu byli takoví všichni.“

Pokrčil jsem rameny. „Co jiného můžeme dělat?“

„Nemáš nějaké další problémy? Nějaké příznaky?“

„Ne.“

Přejela mě pohledem, ale nenaléhala.

Den dva mě trochu bolel zub, vzadu vpravo. Ale neřekl jsem jí to. Nechtěl jsem jí přidělávat další práci. Taky jsem se bál, že by mi ho chtěla vytrhnout. Netoužil jsem tak brzo podstupovat další bolest.

Místo toho jsem se šel natáhnout. Zkusím pak někdy o té holčičce zjistit něco bližšího.

Historie je jen souhrn lidí, kteří ji tvoří, a pokud vím, my jsme možná ti poslední.

Den padesátý (3)

Měl bych napsat něco o hotelu. Hotel Sixième má třináct pater. Dvě nebo tři nejvyšší patra jsou uzavřená kvůli rekonstrukci, kterou teď už nikdo nedokončí. Kdysi býval hotel zvenku zlatý stejně jako velkolepý název hned nad vchodem. V osmdesátých a devadesátých letech sem proudily spousty bohatých hostů, kteří využívali zdejší konferenční prostory. V poslední dekádě už ale hotel nebyl zlatý a hostů bylo pomálu.

Před několika lety přistavěli během nezdařené rekonstrukce požární schodiště. Přibližně ve stejné době zmodernizovali polovinu pokojů, které jsou teď na karty. Zbytek je na staré dobré klíče.

Když se odstřihla elektřina v horních patrech, ti z nás, co zůstali – z původních třiceti je nás teď kolem dvacítky –se kvůli bezpečnosti přesunuli ze zrekonstruovaných pokojů do starších pokojů na klíče a západky. Dveře na karty se zamykaly magneticky, takže už je nikdo nedokázal zavřít. Všiml jsem si, že si Dylan vede seznam lidí, kteří tu zůstali. To proto, aby měl o všech přehled a mohl každé ráno zaznamenat, že jsou pořád tady. Seznam jmen spolu s národnostmi a profesemi, o nichž vím, jsem si pro vlastní potřebu opsal. Jediné jméno, které na seznamu nebylo, patřilo samozřejmě Dylanovi. Přidal jsem ho na konec.

Nathan Chapman-Adler – Australan, barman (personál)

Tania Ikandeová – Švýcarka anglického původu, doktorka

Lauren Bretová – Francouzka, povolání neznámé

Alexa Traversová – Francouzka, povolání neznámé

Peter Frehner – Francouz, povolání neznámé

Nicholas van Schaik – Nizozemec, povolání neznámé

Juka Jobariová – Japonka, povolání neznámé

Haru Jobari – Japonec, povolání neznámé

Rjóko Jobariová – Japonka, nezletilá

Akio Jobari – Japonec, nezletilý

Chloë Lavelleová – Francouzka, nezletilá

Patrick Bernardeaux – Francouz, zubař

Coralie Bernardeauxová – Francouzka, zubařka

Jon Keller – Američan, historik

Tomisen Harkawayová – Američanka, postdoktorandská studentka

Adam Warren – Angličan, povolání neznámé

Rob Carmier – Angličan, student

Mia Markinová – Švýcarka ruského původu, recepční (personál)

Sasha Markin – Švýcar ruského původu, číšník (personál)

Sophia Abelliová – Švýcarka, šéfkuchařka (personál)

Dylan Wycke – Švýcar, vedoucí ostrahy (personál)

Tomi, americká studentka, která žila v Leidenu, mi řekla, že o hotelu psala práci. Před koncem světa tady měsíc bydlela, zpovídala personál a fotografovala. Je vysoká, opálená, urostlá a krásná, ale agresivním a nekompromisním způsobem, který mě znepokojuje. Myslím, že se schválně snaží, aby z ní byli lidi nesví, takže má pak vždycky navrch.

Anebo se jen snažím odůvodnit to, jak na ni reaguju, tím, že naznačuju, že to tak mají všichni. Neberte mě za slovo. Ještě než jsme holčičku pohřbili, šel jsem se jí zeptat na hotel. Ví o jeho historii víc než já, a tak jsem chtěl svým zápiskům dodat na autenticitě. Pokud je někdo bude číst, chci, aby věděl, že jsme tu byli.

Chvíli jsme se bavili na baru. Všiml jsem si, že má pořád dokonalé zuby.

„Zaregistrovala jsem, že taky píšeš,“ řekla Tomi se složkou vlastních poznámek v ruce. „Cítíš se díky tomu normálněji, že jo?“

„Může to být důležitý.“

„Nikdo to nebude číst,“ opáčila.

„To nevíme.“

„Ale víme.“ Přehodila nohu přes nohu. „Odkud máš ten přízvuk, Mississippi?“

„V Mississippi jsem vyrůstal, ale žil jsem v San Franciscu.“

„Tím se to vysvětluje. Já jsem z Ohia. Asi jsem o tobě slyšela. Neměl jsi jako host přednášku v Kalifornii?“

Nemýlila se, měl.

„Učil jsem na Stanfordu, takže asi ano.“

„Já to věděla! Dělala jsem bakaláře na Berkeley.“

„Myslím, že to bylo něco o…“

„Nezdařeném letu U-2.“

Z nějakého důvodu mě dráždilo, že si mě pamatuje. „Ano, nejspíš to tak bude.“

Zasmála se mi. „Hele, spousta lidí mluvila o tom, jak jsi pěknej, ale co si já pamatuju, měls taky skvělý argumenty.“

Mlčel jsem.

Zasmála se. „Jen klid, prosím tě. Tak do toho, ptej se, na co potřebuješ. Neseď jen tak a nemrač se tu na mě nesouhlasně jako správnej učitel.“

„Co tě na historii hotelu zajímalo?“

„V hotelu se stala série sebevražd a nevysvětlených úmrtí. V osmdesátých a devadesátých letech dokonce i pár vražd. Poslední vlastníci jsou dost pofidérní, dali se těžko vystopovat. Kvůli špatný publicitě se hotel opakovaně prodával. Taky protože tu jednou bydlel známej sériovej vrah. Moje práce, no… během pobytu tady jsem plánovala psát hlavně biografie lidí, co tu umřeli.“

„Tady bydlel sériovej vrah?“

„Ve skutečnosti tu nikoho nezabil. Jen ho tady chytili.“

Mluvila plynule, délka očního kontaktu byla mechanická. Byla by z ní skvělá moderátorka zpráv, nejspíš by skončila jako historička s úspěšným pořadem v televizi.

Natáhl jsem se pro neexistující drink a rychle jsem obvázanou ruku stáhl.

„Co se ti stalo?“ zeptala se.

„Pomáhal jsem s něčím Dylanovi.“

„S čím, s Klubem rváčů?“

„Kdo vlastní hotel teď?“

Trochu protočila oči. „Byli dva, Baloche Braun a Erik Grosjean. Braun vyplatil Grosjeana a snažil se už nějakou dobu hotel prodat, ale nikdo neměl zájem. O Grosjeanovi se mi toho moc zjistit nepodařilo, vlastně ani o jednom z nich, ale Braun byl syn nějakýho hlavouna. Pocházel z rodiny, která v minulosti zbohatla na ropě. Většina jeho pokusů o podnikání potichu zkrachovala, než to tady koupil.“

„Ty nevysvětlený úmrtí a vraždy,“ řekl jsem. „Co se stalo? Jak ty lidi umřeli?“

„Řada se jich utopila – buď ve vaně, nebo si šli zaplavat do jezera a už je nikdo neviděl. Překvapivě dost lidí se předávkovalo a pár jich mělo nehodu při lovu. Spoustě manželů a přítelů jednoho dne ruply nervy a zabili svoje manželky a přítelkyně, ale v tý době se o tom skoro nepsalo.“

Znovu jsem se natáhl pro drink a našel prázdné místo. V baru nás obklopovalo zlato a mahagon, pomalu se rozkládající luxus. Seděli jsme tam v zelených polstrovaných křeslech jediní. Většina lidí zůstávala přes den kvůli teplu na pokojích. Jen ti, kteří ještě měli na zřeteli organizaci, strukturu a společnost, se procházeli po hotelu nebo se scházeli v baru a restauraci. Moc jsem se toužil napít, ale Nathan zásoby alkoholu schovával.

„Možná mám, co chceš,“ vytáhla Tomi placatku a položila ji na stůl mezi nás.

„Co to je?“

„A není to jedno?“

Odšrouboval jsem víčko a zakroužil jsem si placatkou pod nosem. Whisky.

„Tos ukradla?“

„Když šlo všechno do háje, věděla jsem, že zůstanu až do konce. Navzdory tomu, jak vypadám, nejsem blbá.“ Ukázala si na tvář a dlouhé, blonďaté vlasy. „Takže když tu všichni pobíhali a snažili se dovolat blízkým nebo chytit letadlo, co už stejně nevzlítne, nashromáždila jsem si pár potřebných věcí.“

Uvědomil jsem si, že má možná další antibiotika.

„To je neobyčejně rozvážná reakce na konec světa.“

„Pitomosti dělají lidi, co jsou v šoku. A to já nebyla. Taky si nemyslím, že je to konec světa. Chováme se docela civilizovaně, nemyslíš?“

„Nesnažila ses nikomu volat?“

Zvedla obočí. „Jak jsem řekla, nejsem blbá. Může přijít chvíle, kdy budu nevybitou baterii potřebovat k přežití. Pokud byli tvoji blízcí v hlavních městech, nebo v jejich okolí, jsou už mrtví.“

Zalapal jsem po dechu a napil jsem se, abych na to nemusel odpovídat. První lok neměl vůbec žádnou chuť.

Byl jsem ochotný se vsadit, že ho volila.

Znovu hodila nohu přes nohu. „Promiň. Vím, že někdo se s tím ještě nesmířil.“

Položil jsem placatku. Bylo mi jasné, že jí to líto není.

„Měli jste se ženou děti?“ zeptala se a očima zalétla k mému prstýnku, než mi znovu pohlédla do tváře.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„To je mi líto.“

Chtěl jsem převrátit stůl a uškrtit ji. Byl to takový nával vzteku, jaký jsem celé měsíce nepocítil. Nesnášel jsem tu nízkou část mého já, ze které vyšel. Neuniklo jí to. Pozorovala ten hněv v mé tváři a zírala na mě s ledovou souměrností. Znovu jsem si vzal placatku a zhluboka jsem se napil whisky.

Pálení, které mi přešlo z krku do prázdného žaludku, mělo uklidňující účinek. Na chvilku jsem zavřel oči a bylo po vzteku.

Chtěl jsem se jí zeptat, jestli jí dělalo dobře lidi provokovat nebo jestli nikomu nevolala, protože není schopná někoho milovat. Nechtěl jsem jí ale dát najevo, jak mnou zacloumala.

„Kdokoli z nás dvou umře jako druhej,“ řekla, „by měl do svýho projektu zakomponovat práci toho prvního.“

„Proč bych to dělal?“

„Páni, to si věříš, že budu první!“

Takhle jsem to nemyslel, jen to tak vyznělo.

„Od dvou nespolehlivejch vypravěčů možná vzejde z poloviny pravdivej popis událostí,“ řekla.

„Nejsem nespolehlivej. Je mou povinností být tak objektivní, jak to jen jde.“

„Muži si vždycky myslí, že jsou objektivní a že všichni ostatní mají nějakej zvláštní zájem. Ráda bych si tvou práci přečetla, abych si udělala obrázek o tom, jak moc se snažíš budoucí čtenáře přesvědčit, že jsi bezva chlapík.“ Pokrčila rameny. „Byl to každopádně jen nápad.“

Přešel jsem do útoku. „A ty se to nesnažíš dělat?“

„Co?“

„Přesvědčit budoucí čtenáře, že jsi dobrej člověk?“

„Až budu mrtvá, bude mi už tuplem jedno, co si o mně lidi myslí. Nech mě hádat. Až budeš zapisovat náš rozhovor, napíšeš, že jsem blonďatá, modrooká a sexy, protože to spisovatelé povinně musejí. Bude následovat poznámka o tom, žes ke mně z nějakýho iracionálního důvodu pojal averzi, a jak jsem kvůli tomu v tvejch očích nepřitažlivá. Potom se svou reakci pokusíš bagatelizovat tím, že ji budeš vydávat za univerzálně platnou nebo že napíšeš, že to z tebe mluví jen předsudky. Myslíš si, že tak budeš působit vzdělaně a důvěryhodně. Ve skutečnosti z toho ale bude jasný, že ti až moc záleží na tvým odkazu. Úplně ti kouká z očí ‚tohle je má chvíle‘.“

Musím přiznat, že tomu jsem se usmál.

„Tak pro srovnání, jak jsi popsala ty mě?“ zeptal jsem se.

Podívala se do poznámek. „‚Upjatý. Trochu jako mladý Harrison Ford, ale spíš moula. Působí dojmem, že si na střední nevrznul, protože byl mimoň, měl pobožné rodiče nebo byl tlustý.‘ Pak to sepíšu do odstavce. Tak co, jak moc jsem se trefila?“

„Ani trochu,“ zalhal jsem.

Vymluvil jsem se, že chci jít Tanie pomoct s pitvou. Ohlédl jsem se, Tomi seděla v křesle se zkříženýma nohama a zapisovala si poznámky. Napadlo mě, že nám někdy v budoucnu dojdou tužky a propisky a že na to určitě myslela. Nejspíš jich měla pěknou zásobu.

Zvracel jsem ani ne minutu a půl od začátku pitvy a musel jsem odejít. Dvakrát pyšný jsem na to nebyl. Slyšel jsem Taniu, jak se směje, když jsem se skláněl nad umyvadlem a opíral se o třesoucí se ruce.

Na svou obranu musím říct, že ten zápach potom, co Tania rozřízla holčičce hrudník, se nedal slovy popsat. Sjela nožem až k pupíku a pak odklopila dva obrovské kusy kůže. Nikdy předtím jsem neviděl, že by se lidské tělo víc podobalo odpadu.

Vzal jsem židli a sedl si před pokoj, zhluboka jsem dýchal. Dylan s Nathanem čekali dole, aby ji pak pomohli pohřbít.

Asi po hodině vyšla Tania ven, tváře jí jen hořely. Rukavice měla pokryté špínou a zčernalou krví. Dnes vypadala unaveně.

„Tohle není moje specializace,“ řekla a zápěstím si mnula čelo. „Nemůžu přesně přijít na to, co ji zabilo. Podle toho, jak vypadají její plíce – hlavně to, že v nich nemá vodu –se ale nejspíš neutopila. Nemůžu udělat toxikologické vyšetření, takže… je možné, že byla něčím omámená. Možná to byla uměle vyvolaná zástava srdce nebo něco takového. Nenašla jsem žádné významné poranění hlavy ani krku. S jistotou se dá usoudit jen jedno, na střechu ani do té nádrže se nemohla dostat sama. Nic přesnějšího ti k tomu neřeknu. Jen to, co je pravděpodobné. Promiň.“

„Neomlouvej se. Z toho můžeme vyvodit, že byla pravděpodobně mrtvá, než se do nádrže dostala.“

Usmála se a stáhla si rukavice. „Nezjistíš, kdo to udělal. Víš, že ten někdo už je dávno pryč.“

„Možná. Možná ne.“ Vstal jsem. „Můžeme ji odnést?“

„Jo, zašila jsem ji.“

„Děkuju. Nemuselas to dělat. Máš plno práce se živými.“

„Je to má práce. Věř mi, že se nesnažím hrát si na hrdinku.“ Sundala si pončo, které měla na sobě, prohlédla si ho a šla ho vyhodit do pytle na odpadky.

Otevřenými dvěřmi jsem se podíval na tělo ležící na stole a zkusil jsem si vybavit pasáž z bible nebo jiného náboženského textu, abych pochopil smysl, proč jsou ty maličké ruce, které jsem chtěl vzít do svých, bez života.

Jímala mě totiž hrůza z toho, jak musela být vyděšená. Vybavila se mi jen věta od Grahama Greena. „Proč bychom měli koneckonců čekat, že Bůh potrestá nevinné pokračováním života?“

„Jsi v pořádku?“ Tania se vrátila ke dveřím a starostlivě si mě prohlížela. „Skřípeš zubama. Nebolí tě nic?“

„Ne, nic mi není.“ Při té lži mi ruka vylétla k čelisti a začala přejíždět kolem bolavého zubu. „Stres.“

Budu se muset Tomi zeptat, kde si schovává pastu. Mně jí už moc nezbývalo a používal jsem ji jen každý druhý den. Dvakrát se mi do toho nechtělo. Znamenalo to totiž, že s ní budu muset znovu mluvit, a odhadoval jsem ji na bezohlednou vyjednávačku.

Navíc se s tím svým biografickým hodnocením naprosto trefila do černého. To mi taky vadilo.

Odnesli jsme holčičku dolů a pohřbili ji před hotelem vedle ostatních. Každý hrob označuje malý dřevěný kříž – jen nasekané malé kusy dřeva svázané dohromady. Nic zvláštního. Jména jsme na ně psali popisovačem.

Květiny na hrobech jsou umělé, donesené z našich pokojů. Jsou svázané bílými stuhami, na kterých stojí: „Užijte si příjemný pobyt!“

Den padesátý první

Přesvědčil jsem Dylana, aby mi dal klíče od kanceláří za recepcí, a pustil jsem se do vyšetřování. Dnes znovu zkontroloval, že voda z nádrže, v níž jsme našli tělo, byla pořád zavřená, takže aspoň nějaká dobrá zpráva. Už tu vodu nepijeme.

Zavřel jsem za sebou dveře a vytáhl všechny složky a záznamy, které se mi podařilo najít. Naskládal jsem je na stůl a sedl si k nim. Rozhostilo se povědomé ticho.

Nejprve jsem prošel seznam rezervací počínaje datem, kdy do konce světa zbývaly asi dva týdny čili týden předtím, než se začali přihlašovat účastníci konference. Našich rezervací bylo poměrně dost, ale léto sotva začalo, takže sezóna dovolených ještě nebyla v plném proudu. Zvýraznil jsem jména lidí, kteří se hodlali ubytovat s dítětem, a vyškrtl ty, kteří si na pokoj objednali dětskou postýlku. Vyšel z toho seznam šesti rodin.

Potom přišla ta těžká část. Vrátil jsem se na střechu, ale tentokrát jsem si s sebou vzal Nathana, lano, věci na převlečení a baterku.

„Co doufáš, že najdeš?“ zeptal se Nathan, když jsme šli po schodech nahoru.

„Možná nic. Spíš se chci podívat, jestli nenajdu nějakej důkaz, kterýho jsme si předtím nevšimli.“

„Hraješ si na detektiva, abys měl co dělat, to se mi líbí.“

„Nemyslíš, že bysme měli zjistit, co byla zač? Někdo ji zabil. Ten někdo by tu pořád mohl bejt.“

„To asi ne.“

Ohlédl jsem se přes rameno a viděl jsem, jak skepticky se tváří. „Proč ne?“

„Většina lidí se odsud hned klidila. Kdybys někoho zavraždil, vážně bys tu s pár lidma zůstával a riskoval, že na tebe přijdou?“

Odemkl jsem dveře na střechu. Dnes bylo naštěstí tepleji. Vítr nefoukal. Nemusel jsem kvůli chladu mhouřit oči ani jinak křivit tvář.

„Zamysli se nad tím,“ řekl jsem, když mi pomáhal uvazovat lano kolem pasu. „Proč by ne? Svět skončil. Policie nepřijede, nejspíš už nikdy. Vrah nemá důvod si myslet, že by se to tělo vůbec kdy našlo. Myslí si, že se mu nemůže nic stát. Nenahání ti to trochu husí kůži?“

Zašklebil se. „Ne? Je to špatně?“

„Takže na tom, co je a není správný, už nezáleží?“

„To ne, ale… dokud se lidi nezačnou zabíjet, vrásky mi to přidělávat nebude.“

„Někoho zavraždili.“

„Dobře, dobře. Vždyť vím, ne?“ Zvedl ruce. „Pojď, ať to máme za sebou. Mám trochu hašiše a myslím, že ho potřebuješ.“

Vylezl jsem po boku nádrže. Poklop šel otevřít o něco snadněji než minule. Podíval jsem se dolů do temnoty a zkontroloval, že mám lano kolem pasu pevně napnuté. Moc jsem nepřemýšlel nad tím, jak se dostanu dolů. Napadlo mě jen, že se nějakým amatérským způsobem slaním, což byl jediný způsob, který jsem znal.

„Určitě mě udržíš?“ zavolal jsem.

„Nejspíš jo. Vyzkoušíme to.“

Najednou jsem neměl ve svůj plán žádnou důvěru. Netušil jsem, jak se do nádrže dostanu a pak zase vylezu. Vzal jsem baterku a posvítil jí kolem dokola, ale ve vodě jsem toho moc neviděl. Jestli je tam dole její oblečení, nějaký důkaz nebo něco, podle čeho by se dala identifikovat, budu pro to muset vlézt do vody.

„Víš to jistě?“ zavolal jsem znovu.

„Můžeme to jen vyzkoušet.“

„To říkáš pořád dokola, ale je to asi devět metrů, Nathe. Jestli skočím dovnitř a ty mě pustíš, mohl bych ztratit vědomí!“

„Jestli to podělám, slibuju, že dojdu pro Dylana a on tě svejma mužnejma rukama vytáhne ven!“

Podíval jsem se dolů a Nathan zavrtěl zadkem. Rozesmál jsem se.

„Dobře,“ řekl jsem. „Dej mi chvilku, potřebuju…“

„V pohodě, nemusíš nikam pospíchat. Na potom nemám nic domluvenýho.“

Vylezl jsem na víko nádrže a postavil se nad poklop. Znovu jsem dovnitř posvítil baterkou a všiml si na vnitřní stěně údržbářského žebříku, který vedl až dolů. Z druhé strany nebyl vidět.

„Hele, Nathe, je to dobrý, je tu žebřík!“

„To jsem moc rád, protože na rovinu, dospělýho chlapa bych ve vzduchu neudržel. Šel bys k zemi tak jako tak!“

„Ty seš vůl!“

„To jsem.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, prolezl poklopem a zašátral nohou po první příčce.

Dal jsem si baterku do pusy, držel jsem se rukama hrany nádrže a sestoupil jsem po žebříku dolů, až jsem se mohl chytit nejvyšší příčky. Zastavil jsem se, vzal baterku do pravé ruky a začal lézt dolů.

Lano kolem pasu se natáhlo a pak povolilo, jak ho Nathan popustil.

„Vedeš si skvěle!“ slyšel jsem ho zavolat.

Zaklepal jsem na stěnu nádrže. Jsou překvapivě prostorné. Pokud by se z nich vypustila voda, mohly by to být dobré bunkry.

Černá voda pronikavě zapáchala, čím níž jsem byl, tím zápach nabíral na intenzitě. Zastavil jsem se těsně nad hladinou a zkoušel odhadnout, kam až budu muset slézt a jak hluboká voda je. Lano bylo příliš volné. Zabouchal jsem dvakrát na stěnu nádrže a Nathan lano napnul.

„To bude dobrý,“ zamumlal jsem si pro sebe, když jsem prohlížel obsah nádrže. Hladina vody byla klidná a nehybná. „To bude dobrý. To zvládneš. Všechno je v pořádku.“ Žebřík pokračoval i pod vodou. Vstoupil jsem do ní a ledová voda mi okamžitě natekla do bot. Zkřivil jsem obličej. Byla tak studená, až to bolelo. Prudce jsem se nadechl a udělal další krok dolů, pak další, dokud mi voda nesahala do pasu. Potlačil jsem nutkání zvracet a sestupoval příčku po příčce, dokud jsem pod sebou neucítil pevné dno. Podržel jsem baterku nad hlavou. Vodu jsem měl až po hrudník a zuby mi zimou doslova cvakaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jsme poslední.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.