PARTA OD MISSISSIPPI

Text copyright © 2016 Book on a Tree Ltd

© 2016 Mondadori Libri S.p.A., Milano

for the cover and the interior graphic layout

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jitka Soukopová, 2019

Cover © Stefano Moro and Annalisa Ventura, 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-602-3 (ePub)

ISBN 978-80-7642-603-0 (mobi)

Obsah

ČÁST 1

1 UDIČKA NA RYBU

2 KUCHYŇSKÁ KAMNA NA DŘEVO

3 POLICEJNÍ REVOLVER

4 SEKERA MISSOURI

5 ŽELEZNIČNÍ CHRONOMETR OD AMERICAN COMPANY

6 DOUTNÍKOVÉ POUZDRO Z KOVU A KŮŽE

7 MOSAZNÁ LUCERNA

8 PÁNSKÝ PLÁŠŤ

9 PÁNSKÁ PENĚŽENKA

ČÁST 2

10 DELTA MISSISSIPPI

11 NEW ORLEANS

12 MISSISSIPPI

13 DLOUHÁ CESTA PO VELKÉ ŘECE

14 MEMPHIS

15 NA SOUTOKU DVOU ŘEK

16 LODĚ NA MISSISSIPPI

17 ST. LOUIS

18 PRÉRIE

19 VLAK DO CHICAGA

ČÁST 3

20 NEVYDAŘENÁ LOUPEŽ VE SPOLEČNOSTI WALKER & DAWN!

21 KATALOG NAPADEN!

22 DOŽIVOTÍ VRAHOVI SLEČNY DAWNOVÉ

23 SLAVNOSTI A VEČÍRKY

24 ZRŮDA V KLECI

25 POLOVIČNÍ SPOLEČNOST

26 VRAH ZAVRAŽDĚN!

27 NÁDRAŽÍ SLEČNY DAWNOVÉ

28 VRAH ZA MŘÍŽEMI

29 HON ZA POKLADEM

30 SLEČNA DAWNOVÁ, VÁŽENÁ OSOBNOST CHICAGA

31 ZE ČTYŘ DĚTÍ JSOU MILIONÁŘI!

ČÁST 4

32 SLAVNÝ KATALOG WALKER & DAWN

PODĚKOVÁNÍ

ČÁST 1

BAYOU

1
UDIČKA NA RYBU

Všechno začalo vraždou pana Darsleyho. Vlastně počkat, když o tom tak přemýšlím, začalo to už o pár týdnů dřív. V to odpoledne, kdy jsme dodělali kánoi.

Ta loďka se nám opravdu povedla. Celé měsíce jsme hledali vhodný strom, až jsme objevili veliký cypřiš, co rostl z hluboké vody. Tak jsme ho pokáceli. (Tedy upřímně, porazil jsem ho já a trošičku také Julie, zatímco Eddie bručel, že holka by neměla kácet stromy, a Tit se na nás mlčky díval. Ale on nemluvil nikdy.)

Když jsme ten cypřiš zdolali, vydlabali jsme v kmenu čtyři pohodlná místečka, ohoblovali jsme trup a celý ho obrousili pískem s takovou vervou, až se nám dlaně rozedřely do krve. Trvalo několik měsíců, než jsme to celé dokončili. Také proto, že jsme se rozhodli uložit kánoi v úkrytu a ten byl dost daleko od domu a já jsem tam mohl chodit jen večer, nebo když mi to maminka dovolila. Takže skoro nikdy.

To odpoledne jsem se rozhodl utéct. Mamince jsem napovídal, že musím na statek Fabronových, abych jim pomohl opravit seník, ale místo toho jsem běžel rovnou do úkrytu. To byla taková chýše, kterou jsme s bandou postavili předešlé léto. Stála hned na okraji bayou, velkého močálu, a byla celá schovaná ve spleti dlouhých lián a v mračnech obřích komárů.

Úkryt nebyl nic moc, měl křivou střechu a podlahu z ušlapané hlíny, ale kromě nás o něm nikdo nevěděl a to na něm bylo to nejhezčí. Postupně jsme si ho vybavili hromadou užitečných věcí. Mohlo se k němu buď na lodi, nebo pěšky přes Vratký most a pak nebezpečnými tekutými písky, kde prý zahynuly desítky lidí. I proto jsem to místo miloval. Dostat se tam bylo hotové dobrodružství (i když my jsme samozřejmě znali tajnou cestu vedoucí přes bezpečný úsek v močálu).

Když jsem tenkrát dorazil do úkrytu, něco málo po poledni, Julie a Tit už tam dodělávali poslední úpravy na kánoi. Julie a Tit byli sourozenci, ale kdo je neznal, nikdy by to neuhádl. Julie byla stejně stará jako já a byla krásná. Neříkám, že jsem do ní byl zamilovaný nebo tak něco, ale líbila se všem a u nás na vsi ji pojmenovali Jolie, to znamená „pěkná“. Jolie Julie, takže Joju. Měla zrzavé vlasy, pihy, tmavé oči a mezi předními zuby legrační mezírku.

Tit, ten měl čokoládovou pleť a kudrnaté vlasy. Byl malý, nejen proto, že byl mladší, ale byl to takový trpaslík, takže mu každý říkal Petit, což znamená „malý“. Julie byla bílá a Tit černý a fakt, že byli sourozenci, dělal z jejich matky šlapku, jak říkal můj bratr Chuck, podle kterého to je také důvod, proč se Tit narodil napůl idiot. Ale to je kravina: Tit byl naopak velmi inteligentní. Akorát radši mlčel. Díval se, poslouchal a byl pořád zticha. Možná mu došlo, že ti, co moc mluví, jsou hloupí. Například můj bratr Chuck nevydržel mlčet ani minutu.

Tit seděl na starém pařezu a Julie pracovala s velikým nožem na trupu lodi. Právě na něm vyřezávala nápis EFFRAYANTE, což znamená „Hrozná“. Ani jsem je nepozdravil a potichu se vplížil do úkrytu, kde to smrdělo vlhkem a shnilým bahnem. Joju měla na zemi položenou tašku z pytloviny. Zalovil jsem v ní a našel řezaný tabák, tak jsem si připravil pořádnou dýmku. Pak jsem vyšel ven, sedl si s fajfkou před úkryt a blaženě se usmíval. V té chvíli si mě Tit všiml, vždyť to říkám, že je inteligentní, a namířil na mě prstem. Julie přestala vyřezávat a utřela si zpocené čelo okrajem sukně, takže na chvíli odhalila světlé nohy, ze kterých se mi rozbušilo srdce. Joju nade mnou občas měla tuto zvláštní moc.

„Te Troisi!“ zakřičela, „kdo ti dovolil vzít si můj tabák?“

Te Trois jsem já. Začal jsem se pekelně chechtat a vyskočil na nohy.

„Ale no tak,“ povídám, „vždyť jsem tu dýmku ani nezapálil. Radši mi dej nůž, nebo tady budeme do zítřka.“

Aby mi Joju nechala nůž, to ani omylem, leda přes její mrtvolu. Trochu jsem naléhal, ale pak mi nezbylo nic jiného než to vzdát a jít hoblovat veslo. Mezitím přišel i Eddie. Čahoun Eddie alias Eddie Šikmé oko, můj nejlepší kamarád. Byl o rok starší než já, dost vysoký, ale hubený, takže jsem ho vždycky přepral. Měl blond vlasy, žluté jako cukrová třtina, a staré brýle, které držely pohromadě díky provázkům. V bayou neměl brýle nikdo kromě Eddieho, protože jeho otec byl lékař a jel mu je koupit až do New Orleans.

„Není mi moc dobře,“ začal Eddie a sedl si na špalek vedle Tita. „Myslím, že mám teplotu.“

Eddie měl teplotu pořád. Neustále se cítil špatně, a když blouznil, slyšel hlasy z močálu a rozuměl řeči zvířat, ačkoli bylo každému jasné, že se jen vytahuje. Fakt ale je, že když tvrdil, že má teplotu, nešlo ho žádným způsobem přinutit k práci. Tak jsme se na sebe s Joju významně podívali a dokončili kánoi sami. Trvalo nám to několik hodin, ale před západem slunce byla hotová a byla to opravdová nádhera. Perfektní loď, která by v závodech porazila i námořní plavidla, to je jisté.

Jelikož jsem loď vyrobil já, měl jsem samozřejmě výsadní právo spustit ji na vodu. Jenže o tom Julie a Eddie nechtěli ani slyšet, zatímco Tit se rovnou posadil dovnitř a odmítal vylézt. Nakonec jsme se dohodli, že ji spustíme všichni. Společně jsme ji odtáhli do vody a krásně plavala, dokonce byla výš, než jsme čekali. Jeden po druhém jsme do ní naskákali, já se posadil vzadu a začal pomalu veslovat mezi ostrůvky a potopenými kmeny, které trčely z nehybné vody jako prsty.

Bylo vlhko a horko jako v peci, slunce prosvítalo mezi stromy a vrhalo na močál podivné stíny. Pádloval jsem tak dlouho, dokud úkryt nezmizel daleko za námi. Když jsem se unavil, zastavili jsme, abych si konečně zapálil tu dýmku.

„Dej to mně,“ řekla Julie, „je to přece můj tabák.“

„Já kouřit nebudu, mám teplotu,“ nechal se slyšet Eddie.

Zatímco Julie zapalovala dýmku, já jsem připravoval rybářské pruty s mojí parádní návnadou. Tu návnadu jsem si vyrobil úplně sám a byla mnohem lepší než ta z Katalogu.

„Bacha, tahle část bayou je nebezpečná,“ pravil vážně Eddie, „slyším z vody zvláštní zvuky.“

„Kecáš,“ setřela ho Joju.

„To teda nekecám,“ bránil se Eddie, „slyším šepot, bručení a pískání. Podle mě to jsou ploskolebci a je jich tam několik stovek.“

Ploskolebci vodní jsou velice nebezpeční hadi a jejich kousnutí může být smrtelné. Ale já jsem si nemyslel, že jich tam byly stovky, jak tvrdil Eddie. A pak, moje návnada nepřitahovala hady. Možná by přilákala sumce, to jo, a klidně nějakého pořádného macka.

Tak jsem hodil udici do vody, pohodlně se usadil a začal klábosit s ostatními. Eddie vyprávěl, že minulou noc to na paní Boucherovou přišlo a narodila se jí holčička, jenže se narodila se šesti prsty na levé ruce a to je špatné znamení. Nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo věřil takovým hloupostem jako Čahoun Eddie.

Julie zase vyprávěla, jak skoro chytila obrovskou želvu, která jí málem ukousla nohu. Kdyby něco podobného řekla jiná holka, myslel bych, že si všechno vymyslela. Ale Joju znám, a když to říká ona, tak je to pravda.

V tu chvíli to prutem škublo tak, že málem vypadl z loďky. Jen tak tak jsem ho zachytil.

„Něco jsem chytil!“ zakřičel jsem. „Podle toho, jak táhne, to bude pěkný kus!“

Eddie se zvedl, že mi pomůže, ale přikázal jsem mu zůstat na místě. Ještě aby tak převrhl loďku a všichni jsme skončili ve vodě. Koneckonců, ti ploskolebci tam mohli být doopravdy.

Zapřel jsem se nohama, stiskl pevně prut a připravil se na dlouhý souboj. Byl to obrovský sumec, to bylo jisté. Největší sumec, co kdo kdy ulovil v téhle části bayou.

Jenže jsem se mýlil. Návnada vyplavala nahoru po prvním škubnutí a na háčku nebyla žádná ryba, ale děravá konzerva špinavá od bahna.

„Ble, jenom plechovka od rajčat, hoď ji zpátky,“ řekl Eddie.

„Počkej,“ řekla Julie, „ta konzerva se nám může hodit. Můžeme si z ní udělat lampu do úkrytu.“

„A budeme sem moci chodit i v noci,“ navrhl jsem.

„Ale v noci jsou tady skřítkové,“ vyjekl Eddie.

„Blbost,“ uchechtla se Joju.

„To teda jsou!“ nedal se Eddie. „Poletují přes močál jako modrá světýlka!“

Už to vypadalo, že se ti dva začnou hádat, ale malý Tit něco zamumlal, natáhl ruku a vylovil plechovku. Něco v ní zacinkalo.

„Ukaž, dej to sem.“ Vzal jsem mu ji a vylil obsah konzervy na dno lodi.

Vytekla z ní blátivá voda a s ní tři mince. Jednodolarové mince, které se blýskaly na slunci jako tři hvězdy.

„Tři dolary!“ hlesl Eddie a natáhl se po nich.

Prudce jsem ho odstrčil, až málem vypadl z lodi.

„Ruce pryč,“ pohrozil jsem mu, „já jsem je vytáhl, takže jsou moje!“

„Ale rybářský prut je můj.“

„Jo, ale návnada je moje.“

„A kánoe je nás všech,“ vložila se do toho Julie. „A kdybych tady nebyla já a Tit, tak byste teď neměli ani plechovku, ani peníze.“

Mince se třpytily na dně lodi a my tam seděli a pozorovali je.

„Mohli bychom si vzít každý jednu…,“ zamyslel se Eddie.

„Jenže mince jsou tři a my jsme čtyři,“ řekl jsem.

„Ačkoli Joju a Tit jsou vlastně sourozenci.“

„Za jeden dolar se dá koupit něco dobrého,“ přemýšlela Julie. „Ale hned tři dolary, to už je hotový poklad. Podle mě musíme rozhodnout společně, jak je utratíme.“

„Vsadím se, že za tři dolary nám pan Travert prodá půl obchodu,“ přemýšlel Eddie, „a já bych se nacpal sladkostmi, až by mi prasklo břicho!“

„Nebo můžeme koupit prasátko u pana Fabrona,“ navrhl jsem. „Budeme ho chovat tady v úkrytu a každý den mu budeme nosit zbytky jídla. Až bude velké, prodáme ho a zase koupíme tři nebo čtyři selátka. Založíme si chov prasat a za pět let budeme bohatí.“

„Pět let je strašná doba!“ zaprotestoval Eddie. „A co když prasátko onemocní a umře?“

„Já to se zvířaty umím,“ opáčil jsem, „proto taky chodím pomáhat na statek Fabronových.“

„To ještě nic neznamená…“

Zatímco jsme diskutovali, Joju potichu pozorovala mince. Najednou se usmála, vzala je a pevně sevřela v dlani.

„Mám lepší nápad,“ řekla vítězně.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Katalog,“ odpověděla. „Můžeme koupit něco z Katalogu.“

2
KUCHYŇSKÁ KAMNA NA DŘEVO

Katalog, jak všichni dobře věděli, byl slavný katalog zboží pana Walkera a slečny Dawnové: Nejlepší ceny! Utrať chytře svoje peníze! Reklamace zboží zaručena!

Podle reklamy to byla druhá nejčtenější kniha Ameriky, hned po Bibli, ale já si myslím, že ve skutečnosti byla na prvním místě. Také proto, že v našem kraji nebylo moc lidí, kteří uměli číst, a Katalog měl alespoň obrázky. Krásné obrázky. Dva tisíce stran plných nejrůznějších věcí a každá tam byla namalovaná tak věrně, jako byste se dívali na opravdový předmět.

Byly tam knoflíky, léky, kladiva a nářadí. Vozy. Sedla pro koně. Šperky a hodinky, klobouky, oblečení a dámské boty. Pušky. Rybářské pruty. Boxerské rukavice. Sada nástrojů k výrobě vlastního domu. Stačilo pomyslet na nějakou věc, na jakoukoli věc na světě, a bylo jisté, že v Katalogu byla. Pěkně uspořádaná mezi ostatními, namalovaná černým inkoustem vedle svého popisu a ceny, samozřejmě.

Pan Fabron říkal, že před mnoha lety bylo možné v Katalogu koupit i otroky z Afriky, ale podle mě si dělal legraci: pan Fabron si rád vymýšlel. Mně by se ostatně nelíbilo, kdybych si mohl koupit Tita v katalogu. Nebo bych ho koupil a hned bych ho daroval Joju, aby byli zase spolu.

Pro naši bandu byl Katalog v každém případě ta nejúžasnější věc, kterou jsme si mohli představit. Nosili ho do všech domů v bayou vždy na začátku roku, a když přišel, slavilo se to snad víc než Vánoce.

Každý den po večeři si maminka sedla do houpací židle s Katalogem na kolenou a prstem projížděla po obrázcích, jeden po druhém, a když narazila na něco zajímavého, ptala se mě: „Te Troisi, co je tady napsané?“

Já jsem jí to přečetl a ona se pak zeptala: „Te Troisi, kolik to stojí?“

A já jsem řekl cenu.

Ona se usmála a nic neřekla, její prst se ale znovu začal pohybovat po stránce, jako by už na všechno zapomněla.

Jen jednou jedinkrát se její prst zastavil na obrázku a tam zůstal. To bylo před dvěma lety, když naše stará kamna praskla a na podlahu se vysypala hromada žhavého uhlí, od kterého málem chytl celý dům.

Kamna se už nedala používat, takže jsme nějakou dobu museli žít v zimě. Jenže potom už byla zima tak velká, že Te Cinq, můj mladší bratr, dostal vysokou horečku a skoro umřel. Ne jako ty teploty, co si vymýšlel Eddie. Nakonec maminka rozhodla, že koupí nová kamna, takže po mnoho večerů jsem musel předčítat Katalog na stránce, kde byla kamna. Stále dokola jsem musel číst popisky a ceny kamen, zatímco maminka kroutila hlavou, ale další večer bylo to samé.

Nejlevnější kamna stála pět dolarů a sedmdesát pět centů, a když k tomu připočteme dopravu, tak to celé vyšlo na sedm dolarů. Maminka šla do vesnice s Ninou, to byla naše kobylka. Když se vrátila, Nina už s ní nebyla, zato měla peníze na kamna.

Trochu mě to mrzelo, protože Nina byl dobrý kůň a taky jsme pak místo ní museli tahat vozík sami, hlavně já a můj bratr Te Deux, ale nevadí. Kamna byla v zimě důležitější.

Ale to jsem odbočil. Chtěl jsem říct, že nápad Joju byl geniální, a jestli jsme měli rozhodnout společně, jak utratit ty tři dolary, tak Katalog byl bezpochyby nejlepší řešení.

Obrátil jsem směr a rychle vesloval až k úkrytu. Vytáhli jsme kánoi na břeh a pak ji celou přikryli větvemi, aby ji nikdo nenašel a aby třeba někoho cizího nenapadlo ji odnést pryč. Potom jsme v podlaze úkrytu vyhrabali díru a schovali tam ty tři mince. Díru jsme zahrabali tak dobře, že vůbec nebyla poznat. Konečně jsme se vydali k domovu: já jako první jsem dělal cestu v tekutých píscích, za mnou Joju, která vedla Tita za ruku, a nakonec Eddie. Na rozcestí za Vratkým mostem jsme se rozloučili jako obvykle.

Ed bydlel ve vesnici, kde měl jeho otec ordinaci. Joju a Tit žili v domku vedle Mc Coyových plantáží, ale abych řekl pravdu, udělali by líp, kdyby se přestěhovali do našeho úkrytu. Tak ošklivé to u nich bylo.

Já jsem šel k nám domů. Bydlelo nás tam pět: maminka, můj starší bratr Chuck, pak Te Deux, já a Te Cinq. Tatínek umřel, když jsem byl malý, a pamatuji si ho jen velmi matně.

Te Quatre, to znamená „čtyři“, se narodil rok po mně, ale umřel, když jsem byl ještě v plínkách, proto si ho vůbec nepamatuju. Ale maminka řekla, že mu nemůžeme ukrást jméno, takže poslední bratr zůstal Te Cinq, to znamená „pět“.

Samí kluci, kromě maminky, která nám říkala „moje malá armáda“. To se mi líbilo, akorát mně vadilo, že byl mezi námi i Chuck, protože ten nikdy nic nedělal, jenom zbytečně mluvil a ještě k tomu nás všechny pohlavkoval.

Když jsem přišel na statek, byl tam Te Cinq, který si hrál v blátě, a Te Deux, který právě krmil zvířata. Hned na mě zavolal, ať mu jdu pomoct.

Ani trochu se mi nechtělo, ale Te Deux řekl: „Dělej, nebo budeš litovat.“

Šel jsem k němu, protože to znělo jako výhrůžka.

„Čeho budu litovat?“ zeptal jsem se a pomohl mu s kýblem pro prasata.

Te Deux neodpověděl a místo toho se ušklíbl tak, jak umí jen on.

„Kde jsi dnes byl?“

„U Fabronových,“ odpověděl jsem, „pomáhal jsem jim se seníkem.“

„Aha, tak to musíš být unavený.“

„To jo, dost.“

„To věřím.“

Te Deux měl patnáct let a už byl stejně velký jako Chuck. Ale na rozdíl od Chucka byl hodný, měl dobrácké oči a vůbec neuměl lhát.

„Hej, stalo se něco?“ zeptal jsem se, ale Te Deux jen vzdychl a vylil do ohrady kýbl šlichty. Chvíli jsme tam stáli a dívali se, jak se prasata koušou a přetlačují, aby se co nejdříve dostala ke žlabu s krmivem, jako by tam na ně čekalo pečené kuře.

„Běž za maminkou,“ vzdychl znovu Te Deux, „už na tebe čeká pěkně dlouho.“

Když se můj bratr choval takhle, bylo úplně zbytečné se snažit dostat z něj něco dalšího. Tak jsem ho tam nechal s prasaty a šel do domu, dokonce jsem nezapomněl otřít si špinavé boty do rohožky přede dveřmi.

Maminka byla v kuchyni u plotny a míchala v hrnci courtbouillon, rybí polévku, která je zrovna moje oblíbené jídlo. V místnosti bylo horko, stěny byly pokryté mastnotou z vaření a nad stolem zběsile poletovaly mouchy, které se šťouchaly ještě víc než prasata u žlabu.

Když mě maminka slyšela vejít, zvedla hlavu a odfoukla si z čela pramen vlasů. Byla celá v černém, protože co umřel tatínek, oblékala jen černou barvu. Z ohrnutých rukávů vykukovaly její paže, tak silné, že by s ní v páce prohrál i pan Dubois, a ten byl nejsilnější v kraji.

„Tady jsi,“ řekla.

„Promiň, že jdu pozdě, ale trochu se nám to protáhlo…“

„A jak se má Michel?“

Michel Fabron byl nejmladší syn Fabronových a byl stejně starý jako já.

„Dobře,“ odpověděl jsem, „byli jsme na střeše seníku celé hodiny, v tom vedru…“

Maminka po mně střelila pohledem. V tu chvíli jsem pochopil, že je zle.

„Opravdu?“ řekla, „to jsem ráda, že byl Michel schopný vylézt na střechu už dnes. Nevěřila bych, že se tak brzy zotaví…“

Dobrá, teď už jsem měl absolutní jistotu, že se něco stalo.

„Kolem třetí k nám přišel pan Fabron,“ pokračovala maminka. „Michel spadl ze zídky a zlomil si nohu, tak si Fabron půjčil náš vozík a dovezl ho do vsi za doktorem Brownem.“

Tatínek Eddieho.

„A víš, co je nejzajímavější? Seník Fabronových nepotřeboval žádnou opravu. A když jsme přijeli do vsi, protože já jsem šla samozřejmě s nimi, doktor Brown tam běhal a všude hledal svého syna Edwarda a ptal se mě, jestli jste vy dva náhodou zase neutekli do bayou kvůli nějaké hloupé, nebezpečné zábavě…“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Promiň, mami.“

Její tvář byla temnější než její černé oblečení.

„Můžeš mi vysvětlit, cos dělal celý den, místo abys byl u Fabronových?“

„Byl jsem venku s Eddiem,“ přiznal jsem. „Šli jsme na ryby.“

„A kde máš ty ryby? Ráda je přidám do polévky.“

Ale já jsem neměl ani malinkou rybičku, protože jakmile jsme viděli ty tři dolary, rychle jsme se vrátili do úkrytu a žádné rybaření nás už nezajímalo.

Maminka zavrtěla hlavou: „Te Troisi, už nejsi malé dítě…“

Věděl jsem, co bude následovat. A upřímně, neměl jsem chuť to poslouchat, protože pokaždé, když maminka nasadila pohřební výraz, cítil jsem se provinile. Měla dlouhou řeč a já tam stál se sklopenou hlavou a nakonec řekla, že bude lepší, když půjdu spát bez večeře, protože kdoví, kolik ryb jsme snědli s Eddiem, a že bude ještě lepší, když budu odteď sekat dobrotu.

Měl jsem hlad, že bych zhltl všechen courtbouillon a ještě vytřel hrnec chlebem, kdyby zbyl, ale takhle jsem jen povzdychl a mlčky odešel. Je fakt, že mě mohlo napadnout přinést domů alespoň jednu rybu.

Můj pokojík byl ve druhém patře a byl maličký. Spali jsme tam všichni bratři kromě Chucka, ten jako nejstarší měl svůj vlastní pokoj. Protože jsme tam byli tři, místo bylo sotva na spaní, a navíc se tam pořád někdo motal, takže se mi skoro nikdy nepoštěstilo mít místnost jen pro sebe.

Zavřel jsem dveře a ještě zajistil kliku provázkem, pak jsem nadzvedl matraci a vytáhl svoji tajnou skříňku s poklady. To byla dřevěná krabička, kterou jsem si vyrobil předešléléto.

Uvnitř byly moje oblíbené věci a taky to, na co mi Te Cinq nebo Chuck nesměli sahat, jako například hrot indiánského šípu, který jsem našel v bayou, veverčí pracka a orlí pero a kousek vyřezávaného dřeva.

Chvíli jsem se v tom přehraboval, ale moje myšlenky stále utíkaly k těm nalezeným třem dolarům. Co bychom s nimi mohli udělat?

Ze snění mě vytrhl zvuk zvonu, to maminka dole svolávala bratry k večeři. Ze všech nejvíc bylo slyšet Chucka, ptal se, kde jsem, a pak jsem ho slyšel nadávat, že jsem lenoch a budižkničemu. Ale mně bylo jedno, co si myslí Chuck.

Oddělal jsem provázek z kliky, pomaloučku otevřel dveře, aby nezaskřípaly, vyklouzl ven a pak do maminčiny ložnice. Tam byla velká manželská postel, ve které maminka spávala i po smrti tatínka. Na poličce u postele ležel maminčin čepec na spaní, malá svíčka a Katalog.

Na obálce Katalogu byla nakreslená mapa světa a přes ni koleje, po kterých uháněl parní vlak. Obálka byla celá osahaná, protože jsme v Katalogu listovali každý večer, a nejvíc samozřejmě maminka. Popadl jsem ho a znovu se zavřel v pokojíku. Lehl jsem si na postel a začal v něm listovat, stránku po stránce.

Byly tam stříbrné lžíce, ty by udělaly mamince velkou radost, a také předměty, které jsem neznal, třeba jakýsi „elektrický reostat“. Byly tam klavíry za padesát dolarů a housle za dva dolary. Knihy, tolik knih, že by domácí knihovna Eddieho zbledla závistí.

Byla tam pera, inkousty a další věci do školy (ty bych tedy rozhodně nekoupil), bylo tam kolo za osm dolarů (které bych naopak koupil moc rád).

Celá jedna strana byla plná zavíracích nožíků, jeden hezčí než druhý. Byla tam kadeřnická křesla, jako má pan Flinch dole ve vsi. Lampy, vrtačky, límečky na košile.

A pak jsem to uviděl…

Přísahám, že se mi na chvíli zastavilo srdce. Protože jsem našel přesně to, co jsem hledal. Ideální předmět. A stál ještě o něco méně než tři dolary, které jsme měli.

3
POLICEJNÍ REVOLVER

V noci bylo bayou místem duchů. Stromy byly vyšší, stíny delší, liány se hýbaly ve větru jako obrovské pavučiny. Voda se smísila s bahnem ve svítící plochu, vypadala jako sklo a proměnila se v nebezpečnou past.

Byly tam slyšet podivné zvuky, řev zvířat a hrůzný šepot, linul se tam hnilobný zápach, všude číhali dravci.

Já jsem věděl, že to jsou všechno hlouposti a že duchové neexistují. Jenom taková naivka jako Eddie tomu mohl věřit. Ale je pravda, že noční bayou byl ohromný zážitek, a kdo říkal, že ne, byl ještě hloupější než ten, kdo věřil na strašidla.

Když všichni spali, otevřel jsem okno, vyšplhal na římsu a spustil se dolů. Te Cinq se vzbudil zrovna ve chvíli, kdy jsem lezl ven, ale byl zticha, protože věděl, že jinak ode mě dostane výprask. Naopak Te Deux by se nevzbudil, ani kdyby mu stříleli u hlavy.

Utíkal jsem ve tmě, v jedné ruce zhaslou lucernu, ve druhé Katalog. Už dva dny jsem v něm listoval stále dokola, znal jsem ho skoro nazpaměť. Ale pokaždé jsem se vrátil k předmětu, který mi padl do očí ten první večer, kdy se maminka rozzlobila kvůli historce s Fabronovými a zavřela mě v pokojíku jako nějakého vězně.

To odpoledne se Eddiemu podařilo utéct k nám na statek. Nechal mi tam lístek, kde bylo modrým inkoustem napsáno jediné slovo: Půlnoc.

Za rozcestím začínal močál, tam bylo třeba se prodírat vysokou trávou mezi neviditelnými rybníky a stromy, za kterými se schovával měsíc. Mohl jsem rozsvítit lampu, ale to bych se dostal do vážných problémů: při světle nebylo možné rozeznat pevnou půdu od pohyblivých písků, takže bych riskoval, že spadnu do močálu a ten mě navždy pohřbí. Světlo navíc přitahovalo zvířata, a jestli neexistují skřítkové, tak hadi ano, to je jisté.

Začal jsem si pohvizdovat, ale každou chvilku jsem zmlkl, protože ve tmě sice vidím jako rys, ale v noci to bylo v bayou na pováženou.

Náhle jsem uslyšel zvuk, alespoň se mi to zdálo, takový dušený křik a cosi bílého se vlnilo mezi stromy a zlověstně šumělo.

Zůstal jsem stát jako zařezaný. To vlnění se objevovalo a zase mizelo, a když mi došlo, že se to přibližuje, moje nohy se rozhodly začít utíkat. Pelášil jsem jak o život, do jednoho boku mi bouchala lampa, u druhého o sebe divoce plácalo všech dva tisíce stran Katalogu.

Duch, duch, duch! Srdce mi bušilo až v krku, už jsem byl jen kousíček od mostu, když v tom se na mě to hrozné stvoření vrhlo a povalilo mě na zem. Začal jsem kolem sebe zuřivě mlátit pěstí a děsivé stvoření zařvalo: „Au!“ Mělo úplně stejný hlas jako Eddie.

Prostěradlo sklouzlo na zem a opravdu, objevil se Eddie, z nosu mu padaly křivé brýle a já byl tak rozzuřený, že jsem mu dal ještě pěstí do břicha a pořádně ho kopl, aby si příště pamatoval, že nemá dělat pitomé žerty.

Eddie se nejdříve zkusil prát, škrábal jako ženská, ale pak si uvědomil, že riskuje pořádnou nakládačku, tak to začal urovnávat škemravým hláskem. Ten nasazoval vždy, když ho někdo bil.

„Nechtěl jsem tě vylekat.“

„Blbost,“ zavrčel jsem, „chtěl jsi, abych měl infarkt!“

„To není pravda. Jen jsem komunikoval s močálem a duch bayou mi přikázal, abych vyhnal všechny vetřelce…“

„Říkáš blbosti a já nejsem vetřelec.“

„Jasně, já to vím, ale duch močálu to neví, že jo?“ přesvědčoval mě Eddie.

Možná měl pravdu, možná ne. V každém případě jsem byl naštvaný, že jsem mu na to skočil jako idiot. Třeba bych se cítil líp, kdyby ten stejný žertík udělala Joju?

Schovali jsme se s Eddiem za strom a čekali, jenže dlouho nikdo nešel, tak nás to přestalo bavit. Vydali jsme se na cestu přes most a tekuté písky až k úkrytu a tam jsme viděli světlo. Joju už tam dávno byla.

Tit spal schoulený v koutě jako malé medvídě, zatímco na rozbité bedně seděla Julie s hlavou v dlaních a dívala se do svíčky před sebou. Hned jak jsem ji uviděl, mi bylo jasné, že něco není v pořádku.

Za prvé, protože nepozdravila, jen se na nás mlčky podívala. Za druhé, protože na krku měla modřinu jako tlustou pijavici. A to nebyl typ modřiny, kterou si člověk udělá pádem ze stromu nebo zakopnutím na schodech.

Joju už jsem znal nějakou dobu a měl jsem ji rád a také jsem věděl, že když měla tyhle modřiny, bylo lepší ji nechat na pokoji. Ale Eddie byl natvrdlý, a tak si spravil brýle na nose a vykřikl: „Ty jo, Julie, co se ti stalo?!“

To bylo to nejhorší, co mohl říct. Čekal jsem, že Joju vyskočí a dá mu pěstí, ale kupodivu se na něho jen dlouze podívala a řekla: „Nic.“

„Jak nic? Máš strhaný obličej a vypadáš, jako by ti někdo…“ Pak se zarazil. Můj kamarád Eddie je sice trochu jednodušší, ale je to v podstatě dobrák a nikomu by neublížil.

Zakašlal jsem a vytáhl Katalog, co jsem měl schovaný pod košilí. Všiml jsem si, že byl celý zablácený od té rvačky s Eddiem, ale v té chvíli mi to bylo fuk a řekl jsem: „Pojďte sem, podívejte, co jsem našel…“

Já a Eddie jsme si přisedli k Joju. Nenápadně jsem se na ni podíval, oči měla tvrdé a studené jako kámen. Nevěděl jsem, jestli jí ty modřiny udělala její máma nebo někdo jiný, třeba některý z těch chlapů, co občas chodili do domku u plantáže, každopádně jsem cítil, že bylo lepší se neptat a být zticha. Protože existují rány, které jsou vidět, a rány, které vidět nejsou, a většinou jsou to právě tyhle, které bolívíc.

Hrdě jsem otevřel Katalog, ale rukou přikryl stranu, aby nebylo hned vidět, co jsem našel.

„Vím, jak nejlépe utratíme naše tři dolary,“ řekl jsem.

„Jak?“ zeptal se Eddie a oddělával mi ruku.

Ale já jsem si samozřejmě nechtěl nechat vyfouknout překvapení jako nějaký trouba, tak jsem se sebevědomě uchechtl a prohlásil: „Koupíme si policejní revolver!“

Slavnostně jsem jim ukázal obrázek.

„Policejní dvojčinný revolver, automatický, kalibr 38, bezpečný a spolehlivý,“ hlásal popisek. „Všechny části lze odmontovat.“

Pistole stála necelé dva dolary, takže by nám zbyly peníze i na náboje a poštovné… A možná i pár centů na sladkosti z obchodu pana Traverta.

Já už jsem si představoval, jak chodím po vsi s pistolí za opaskem, přesně jako šerif. V neděli bych počkal, až Donnie Le Beau vyjde z kostela ve svém novém šviháckém klobouku a BUM! jednou ranou bych mu ho sestřelil z hlavy. Jeho kamarádi by se začali smát a Becky, která měla oči jen pro něj, by měla oči jen pro mě…

„K čemu nám bude revolver?“ zeptal se Ed.

„Co prosím?“ zeptal jsem se já, protože ani Čahoun Eddie nemohl mít tak pitomou otázku.

„Chci říct, vždyť už máte doma vzduchovku, ta přece střílí ještě dál…“

„Ty vůbec nepřemýšlíš!“ křikl jsem na něho uraženě. „Víš, kdo je to Billy the Kid? Jesse James? Butch Cassidy?“

Přes brýle bylo vidět Eddieho oči velké jako dvě vejce.

„To jsou… zločinci?“ zakoktal zmateně.

„To jsou největší zločinci v západní Americe!“ opáčil jsem. „Kriminálníci používají vzduchovky? Jasně že ne! Vzduchovky jsou pro vesničany. Zločinci mají revolvery!“

Eddie se poškrábal za uchem a usilovně přemýšlel.

„Já nevím, jestli používají revolvery, ale přece když chci trefit cíl, tak vzduchovka je mnohem lepší. Joe Indián jednou zastřelil vzduchovkou medvěda. To by se s revolverem nedalo.“

„To je jasné, že nedalo!“ odpověděl jsem. „A to je přesně ono: vzduchovky jsou dobré k lovu, kdežto zločinci používají pistole, protože jsou to hrdinové. Takže když budeme mít revolver, budeme hrdinové i my.“

„Ale já nechci, aby se ze mě stal kriminálník,“ zabrblal Eddie.

Povzdechl jsem. „Právě proto si koupíme policejní pistoli! Tak je to napsáno v Katalogu, že jo?“

Eddie začínal vypadat přesvědčeně, tak jsem do něj ještě chvíli hustil a vysvětlil mu, že ve vsi by nás pak požádali, abychom byli šerifové, a možná by nám i připnuli hvězdu na košili. Všichni by nás respektovali, zažili bychom plno dobrodružství a dočkali bychom se velké slávy, jako ti hrdinové z časopisů za jeden cent, které jsme našli mezi lejstry Eddieho otce.

Joju dál mlčela, pak ale najednou zvedla hlavu a potichu řekla: „Jsem pro. Já dobře vím, co bych udělala s revolverem…“

V ten moment Tit ze svého pelíšku hlasitě zívl a to bylo znamení, že souhlasí i on. Tím to bylo uzavřené.

Tedy uzavřené… Pokud jsme chtěli opravdu objednat revolver z Katalogu, měli jsme před sebou spoustu práce. Tak například jsme nemohli jen tak přijít za panem Quenauem, to byl místní pošťák, a svěřit mu dopis s objednávkou. Ten by šel rovnou k našim rodičům a všechno jim vyslepičil. A měli bychom po revolveru. Nebo ještě hůř, pan Quenau by si mohl všimnout, že v obálce jsou peníze na poštovné, mohl by ji otevřít a nechat si naše dolary.

Prostě jsme museli všechno dobře promyslet, jinak bychom o tuto jedinečnou šanci přišli. Zbytek noci jsme strávili vymýšlením, jak to udělat, až jsme nakonec vyhotovili perfektní plán.

Z nás všech uměl nejlépe číst a psát Eddie. U nich doma byly vždy papíry a inkoust, tak byl pověřen napsáním dopisu a hlavně nesměl zapomenout udat správný kód pistole a nábojů.

Julie dostala první z našich tří dolarů a druhý den šla do drogerie ve vsi a koupila poštovní známku. Byla z nás jediná, která si mohla chodit, kam chtěla, aniž by se na ni ve vsi dívali skrz prsty. Asi proto, že na Joju se dívali pořád skrz prsty. Navíc u ní nikoho nezarazilo, že u sebe měla peníze, protože ti pánové od její mámy jí občas dali pár drobných, a ona šla nakoupit pro celou rodinu.

Známky byly potřeba hned tři. Na jedné byla namalovaná námořní loď a na druhých dvou byl parní vlak, který si to plnou parou uháněl po kolejích. Ty obrázky byly tak krásné, že jsme na chvíli zaváhali, jestli by nebylo lepší se vykašlat na revolver a utratit naše tři dolary za poštovní známky.

Když bylo vše připravené, byla řada na mně. Můj úkol byl jako vždy nejtěžší. Vzal jsem obálku, dopis, známky a půl dolaru na poštovné a připravil jsem se na „doručení“.

Pan Quenau nosil poštu na statky v okolí jednou týdně: brzy ráno vyjel ze vsi s vozíkem a pomaloučku objížděl farmy. Doručoval zásilky a vybíral od lidí dopisy k odeslání, které pak posílal na poštu v New Orleans.

Na oběd se zastavoval na některém ze statků, co měl po cestě, většinou u Fabronových nebo u bavlněných plantáží, co patřily La Fontainovým. Když se večer vracel do vsi, chodil do baru na kapku něčeho ostřejšího a je možné, že po několika skleničkách whisky už ho ani nenapadlo kontrolovat dopisy k odeslání a jednoduše je všechny hodil do dostavníku směřujícího do New Orleans.

V našem plánu se mohlo samozřejmě cokoli pokazit, ale jestli jsme měli mít revolver, nedalo se dělat nic jiného. Ve správný den jsem se nenápadně vypařil z domu, utíkal jsem jako o závod až k vesnici a tam vylezl na veliký cypřiš, co rostl u cesty. Viděl jsem pana Quenaua, jak na rozcestí zabočil doleva, a pochopil jsem, že ten den bude dělat velký okruh a půjde určitě kolem La Fontainových. Vydal jsem se tím směrem a čekal jsem na něho poblíž plantáží.

Po pravdě jsem doufal, že bude obědvat u Fabronových, protože u nich jsem byl jako doma a jejich psi mě znali, takže by to bylo mnohem jednodušší. Ale byl jsem si jistý, že to zvládnu i tak.

Zalezl jsem mezi chýše černochů z plantáží, chvíli si povídal se ženami, a když už jsem tam byl, vyškemral jsem plátek melounu. Když pak přišel Quenau a šel se najíst do kuchyně, vyskočil jsem na jeho vozík a ukryl jsem náš dopis do poštovní brašny mezi ostatní obálky.

Vyšlo to, doufal jsem. Vrátil jsem se domů, kde mi maminka ztropila scénu, protože jsem zmizel, a večer v úkrytu jsem kamarádům sdělil, že je to hotové a nezbývá nic jiného než čekat. Tak jsme čekali.

4
SEKERA MISSOURI

Bylo to zhruba v té době, kdy byl zavražděn pan Darsley.

Edgar K. Darsley byl vězeň, to znamená zločinec, který se nechal načapat policií a skončil za mřížemi. A musel provést něco moc vážného, protože soud mu napařil doživotí, takže až do smrti měl zůstat ve vězení.

Když si ale odpykal už pěkných pár let, tak se mu jedné noci podařilo utéct. Byl to doslova mistrovský kousek: pan Darsley někde našel dlouhý, silný hřebík a vrazil ho stráži do krku. Zatímco se strážce kroutil na zemi ve smrtelných křečích, Darsley mu ukradl klíče a dostal se tak až na vězeňský dvůr. Potom se spustil do kanálu a jako krysa zmizel v podzemí Chicaga.

Jenže poldové to hned zjistili a šli po něm. Našli ho už za pár hodin v jedné zapadlé uličce: na zemi ležela jeho mrtvola, někdo ho zavraždil.

V té době jsme já ani moji kamarádi neměli samozřejmě o existenci pana Darsleyho tušení, stejně jako o tom, co byl zač, a ani jsme nevěděli nic o Chicagu. Ale nějakým způsobem to bylo právě tu noc, kdy to všechno začalo. Protože kdyby pan Darsley zůstal pěkně v kleci, tak by se nám určitě nepřihodilo tohle všechno, ale strávili bychom klidné léto na naší kánoi, kterou jsme právě vyrobili.

Jenže pan Darsley utekl a byl zastřelen třemi kulkami přímo do srdce a od toho se pak odvíjelo všechno ostatní. Jak vždycky říkal velebný pan Thompson v nedělní škole: minulost se nedá změnit. Proto musíme dobře promýšlet, co děláme, protože jak se jednou váza rozbije, už nejde dát dohromady.

My jsme zatím čekali. Věděli jsme, že bude chvíli trvat, než náš dopis dorazí do kanceláře Walker & Dawn, to je společnost, která vydává Katalog. Ale netušili jsme, že to bude trvat takovou dobu.

První týden, když pan Quenau začal roznášet poštu, já s Julií jsme ho sledovali dům od domu po celé trase. Když jsme viděli, že nezabočil po cestě směrem k našemu statku, úplně se nám sevřelo srdce velikým zklamáním.

Druhý týden to bylo ještě horší, protože mi maminka napařila hroznou práci. Musel jsem pomáhat bratrům stavět nový plot pro husy, a jelikož jsem byl menší než Te Deux a Chuck, sprostě mě využívali. Oni řezali dřevo a pilovali laťky, zatímco já jsem běhal od jednoho k druhému, abych jim podával sekeru, hřebíky nebo kladivo.

Pan Quenau k nám přišel na statek zničehonic, dokonce ještě před obědem, a řekl, že nám přišel balíček. Rychle jsem pro něj utíkal, než si toho někdo všimne, jenže maminka vyběhla z kuchyně, takže se nedalo nic dělat. Ale stejně to nebyl balíček z Katalogu. Byl to dopis od tety Anny, která žila v Baton Rouge, a já jsem ho musel mamince přečíst a pak jsem strávil celé odpoledne psaním dlouhé a nudné odpovědi.

Třetí týden jsme tušili, že teď už balíček dojde, zato pan Quenau nepřišel vůbec, a to ani čtvrtý týden. Pátý týden se konečně ukázal a donesl další dopis od tety Anny.

„Ten starý trouba Quenau nás pěkně napálil,“ svěřil jsem svoje obavy Eddiemu a Joju. Seděli jsme odpoledne na břehu bayou s nohama ve vodě, protože takové horko na jaře už jsme nepamatovali několik let.

Tit si hrál kousek od nás s barevnými kamínky. Nejprve je posbíral na hromádku, z ní pak pečlivě vybíral jeden kamínek po druhém a srovnával je na zemi do úhledné řady. Jeden, vedle druhý, pak dva u sebe a potom tři. Vedle jich poskládal pět, pak osm, až je vyskládal všechny. Užasle na ně hleděl a přitom si brumlal tou svojí řečí, potom shrnul všechny kamínky na hromadu a začal skládat znovu, ve stejném pořadí.

„Je frajer, tvůj brácha,“ komentoval to Eddie. „Skoro se mi zdá, že umí počítat.“

„Možná umí,“ řekla Joju. „Ono je těžké poznat, co umí, když tak málo mluví.“

Zakopal jsem nohama ve vodě, až se všude kolem rozstříkly svítivé kapky.

„Já bych řekl, že Tit nemluví vůbec. Hele, posloucháte mě? Podle mě s námi ten starý popleta Quenau pěkně vydrbal. Určitě si všiml našeho dopisu, co jsme mu schovali do brašny, nechal si naše peníze a dopis ani neodeslal do New Orleans.“

„Blbost,“ ušklíbl se Eddie a dal si do úst stéblo trávy, jako by to byl doutník. „To je trestný čin, myslím. Pošťáci mají povinnost odeslat dopisy, jinak riskují vězení. Můj otec tvrdí, že pošta tento obrovský národ drží pohromadě.“

„Jenže náš dopis nebyl tak úplně normální, že?“ řekla Joju. „Vždyť jsme mu ho nepředali osobně, ale tajně strčili mezi ostatní. Takže možná měl právo ho otevřít a nechat si peníze.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Parta od Mississippi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.