Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Pravda krve

Vydání první

Copyright © 2019 by Love Conquers All, Inc.

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Gallery Books, an imprint

of Simon & Schuster, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2328. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Blood Truth, vydaného nakladatelstvím

Gallery Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1280-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1281-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

J. R. Ward

PRAVDA KRVE

Čtvrtý díl

románového cyklu

ODKAZ ČERNÉ DÝKY

Věnováno Jennifer Lynn Armentroutové,

s velikou láskou a respektem.

„Mám tě prostě ráda.“

PODĚKOVÁNÍ

Mnohokrát děkuju čtenářům knih ze série Bratrstvo černé dýky! Je to dlouhá, nádherná, vzrušující cesta a nemůžu se dočkat, co se příště stane ve světě, který všichni milujeme. Taky bych ráda poděkovala Meg Ruleyové, Rebecce Schererové a všem z JRA a taky Lauren McKennové, Jennifer Bergstromové a celé rodině z Gallery Books a nakladatelství Simon & Schuster.

Team Waud – miluju vás všechny. Doopravdy. A jako vždy, všechno dělám s láskou a obdivem ke své rodině, pokrevní i adoptované.

Jo, a děkuju Naamah, svému spisovatelskému psovi číslo 2, který se na mých knihách nadře stejně jako já!

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhunhd

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži mohou mít i více manželek.

hyslop

Termín vztahující se k selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorového dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozené velikosti a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníkovi své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se odhmotnit.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

talhman

Zlá stránka osobnosti jedince. Temná skvrna na duši, která se domáhá vyjádření, pokud není jaksepatří vymazána.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se mohou kdykoli odhmotnit, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokáží odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se mohou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

PROLOG

Před rokem…

Rexboone, pokrevní syn Altamerův, uměl uvázat windsorský uzel na hedvábné kravatě i poslepu.

Nebyla to dovednost, kterou by si pěstoval naschvál, spíš si ji osvojil zásluhou své životní situace. V tomhle ohledu se podobala jeho znalostem vína Domaine Coche-Dury, Shakespearovým hrám a hodinkám značky Audemars Piguet. Aniž si byl přesně vědom, jak nebo kde ty věci pochytil, znal rozdíl mezi Johnem Frederickem Kensettem a Frederikem Edwinem Churchem. Věděl, kdy firma Rolls Royce koupila značku Bentley (listopad 1931). Kdy se zase rozdělily (31. prosince 2002). Jak vést partnerku při valčíku. Kde koupit nejlepší oblek ze Savile Row.

Správná odpověď na to poslední zněla – Henry Poole & Co.

„Krucinál.“

Rozmotal spletenec u zvednutého límce košile s monogramem a zkusil uzel znovu. Možná by to šlo líp, kdyby měl zavázané oči. Bulvy mu zjevně moc nepomáhaly.

V souladu s tím zavřel víčka.

Problém byl, že se mu potily dlaně a špatně se mu dýchalo. Takže ten obojek kolem krku, i když šlo o kus nejlepšího hedvábí značky Hermès, jeho pocity nijak nezlepšoval.

Problém představovaly emoce. A to nebylo žádné překvapení.

Jako příslušník glymery, aristokracie upíří rasy, měl na vybranou jen ze dvou druhů pocitů. Buď jste projevovali mírný, nepřítomný souhlas, nebo blahosklonný nesouhlas v podobě zvednutého obočí.

Náramný rejstřík. Jako volit mezi voskovou figurínou a plastovým panákem.

Fajn, pokud vás něco nebo někdo opravdu rozčílilo – jako třeba že zahradník špatně sestříhal břečťan nebo vám na nohu spadlo, u sta hromů, piano (samozřejmě Steinway) – mohli jste ledovým tónem pronést pokárání, které prošpikovalo řečeného zahradníka nebo majitele onoho koncertního křídla takovým způsobem, až pocítil nutkání spáchat sebevraždu jakožto formu služby veřejnosti.

Žádná z těchto možností ho momentálně neoslovovala. Ne že by někdy o některou z nich stál.

Škubnutím si přitáhl uzel ke krku, pak uhladil oba konce a otevřel oči.

No. Vida. Dokázal to.

Otočil cípy límečku zpátky na místo, sundal z mahagonového stojanu luxusní sako, navlékl na sebe tu kvalitní látku a dokončil svou oděvní prezentaci zastrčením čtverečku korálového a modrého hedvábí do náprsní kapsy.

„Je čas jít,“ sdělil svému odrazu.

A přesto od něj neodstoupil. Při pohledu do vysokého zrcadla nepoznával toho tmavovlasého muže, co na něj hleděl. Nepoznával klasické rysy obličeje, tak typické pro aristokraty. Ani širokou hruď, kterou neměl. Ani dlouhé nohy nebo žilnaté ruce.

Měli byste být schopni vidět sami sebe zřetelně. Zvlášť když jste ve vlastní šatně u vlastní ložnice ve vlastním domě, kde se svítí a nic vás nerozptyluje.

Ještě znepokojivější bylo, že si mohl prohlédnout každou část oděvu, který měl na sobě, a vybavit si do přesných detailů, odkud ji má: kdo vyrobil košili, sako a kalhoty, jak si je vybíral, kdy mu je upravovali. Totéž platilo o okolním prostředí, o řadách obleků zavěšených na mosazných tyčích a uspořádaných podle roční doby a odstínu, pestrobarevných košilích seskupených jako hejna ryb, řadách dokonale naleštěných, ručně šitých polobotek podobných pochodující armádě… Samé kousky, které si sám vybral.

Tak kde je sakra mezi tou záviděníhodnou garderobou on?

Protože ho nenapadala odpověď, vykročil ze šatny a prošel ložnicí a obytným prostorem. Venku na chodbě míjel květinová aranžmá na půlměsícovitých stolech, galerii olejomaleb a pak zavřené dveře bývalého apartmá své pokrevní mahmen. Podle toho, co mu bylo známo, pokoje zůstaly tak, jak byly, když jejich majitelka před dvaceti lety zemřela, klíč se naposled otočil v zámku a už nikdy jím nikdo neodemkl.

Ale nezpůsobil to, jak pochopil, otcův zármutek.

Spíš šlo o ukončenou záležitost. Otcova další shellan byla instalována jako obraz na stěnu o pouhých šest měsíců později, se všemi příslušnými právy a výsadami. Včetně očekávání, že se o ní bude mluvit jako o Booneově mahmen.

Skutečnost, že tuto roli nehrála ani v základní rovině, se nikdy nebrala v potaz, a totéž platilo o Booneových pocitech ohledně ztráty té, která ho porodila. Ale na druhé straně, Altamere nepěstoval projevy emocí, což se vztahovalo i na jeho novou družku. Jakmile proběhl obřad jejich spojení, Boone je už nikdy neviděl na žádné společenské akci společně.

Zdálo se, že ženě ten chladný odstup nijak zvlášť nevadí. Po pravdě řečeno, nepůsobila dojmem, že by byla ze svého hellrena nadšená víc než Altamere z ní, ačkoliv soudě podle pravidelných zásilek od značek Chanel, Dior a Hermès, jejímu šatníku to uspořádání rozhodně svědčilo.

Měla apartmá vedle Booneovy pokrevní mahmen. A kdyby byla někdy povolána do Stínu? Boone by se klidně vsadil, že se jedna z obou sestav pokojů vyklidí, nově zařídí a předá nějaké další ženě. Bylo to dost podobné jako vyhodit vybité baterie a nahradit je novými, jako by nějaká část tohoto sídla, tohoto otcova života, vyžadovala k automatické obsluze existenci shellan – a chválabohu, ta se dala rychle sehnat na Amazon Prime, když té staré došla šťáva.

Když si Boone představil, co na něj čeká v přízemí, pomyslel si, že by neměl soudit příliš ukvapeně.

Další v řadě bylo otcovo apartmá.

Boone tam nikdy nesměl vstoupit, takže nemohl hodnotit zařízení tak ani onak. Ale vsadil by dvě třetiny jater a jednu celou ledvinu, že je tam všechno na svém místě a většinou je to tmavě modré.

Altamere pravděpodobně vyšel už z dělohy v tmavě modrém blejzru, šedých flanelových kalhotách a s klubovou vázankou na krku.

Boone pokračoval dál po obloukovém schodišti a nenápadné vrzání pod červeným plyšovým běhounem bylo tak známé, až si neuměl představit, jaké by to bylo žít někde jinde. Jeho domov – otcův domov – nikdy nebyl místem radosti, ale s vrozenou odborností ve všem, co se považovalo za „vkusné“, jakož i s nezdolnou potřebou dělat to, co je správné, neznal nic než taková omezení, a ta byla tudíž neodlučnou součástí toho, kým byl.

Nedobrovolnou, ale nepopiratelnou.

Docela jako ten domluvený sňatek, který ho čeká.

Ocitl se v přízemí a zamířil k obývacímu pokoji na pravé straně. Kde na něj za zavřenými dveřmi čekala jedna žena.

„Můžu vám být nějak nápomocen?“

Boone se zastavil. Ta slova znamenala, pokud si je správně přeložil, otázku. Postoj a tón představovaly výčitku.

Otočil se. Marquist, domácí majordomus, nebyl doggen, nýbrž civilní upír. Až na tuhle netypičnost splňoval všechny požadavky na nejvyššího sloužícího ve velkolepém sídle do puntíku: formálně oděný v uniformě jako vystřižené z Buckinghamského paláce, s nalakovanými, dozadu sčesanými šedými vlasy, podezíravýma očima a horním rtem tak strnulým, že byste se o něj mohli pořezat pokaždé, když otevřel ústa.

Taky měl záhadnou schopnost objevovat se tam, kde jste o něj nestáli.

Boone si špičkami prstů zkontroloval uzel kravaty. „Mám návštěvu.“

„Ano. To já ji vpouštěl dovnitř a přivolal vás.“

Boone dál opětoval pohled, který se na něj upíral. „A?“

„Váš otec tu není.“

„To je mi známo.“

„Budete s ní tedy sám.“

„Jsme v přijímacím salonu s bezpečnostními kamerami. Jsem si naprosto jistý, že budete monitorovat jejich záznamy. Nebudeme zrovna sami.“

„Zavolám vašeho otce.“

„Jako vždy.“

Boone se k muži otočil zády a hodlal vstoupit do salonu. Když ale jeho ruce uchopily mosazná madla dveří, nemohl se pohnout. Mezitím za jeho zády zaznělo zafunění a pak Marquist uraženě odkráčel, tvrdé podrážky jeho naleštěných bot cvakaly jako nadávky, když se vzdaloval do svého doupěte leštidel, prostírání a upjatého mračení.

Boone neváhal kvůli majordomovi, ale skutečnost, že to přimělo Marquista odejít, byla bonus.

„Sakra,“ zašeptal.

Jeho tělo se odmítalo pohnout a těžko říct proč. Existovala spousta možností. Nakonec zavřel oči, zhluboka se nadechl a to stačilo. Stejně jako při vázání kravaty – pokud na to neviděl, šlo to.

Otevřel dvojité dveře a zvedl víčka.

Žena stála u jednoho z oken sahajících od podlahy až ke stropu, obrácených do průčelí sídla, zády k němu, a od splývající malinově zbarvené draperie se odrážely její blond vlasy a růžovočerný kostým značky Chanel. Její vážný odraz ve skleněných tabulích se podobal portrétu nějaké krásky z minulosti, profil vzdáleně, byť věrně představoval něco, co už se nenalézá mezi živými.

Rochelle, pokrevní dcera Urdemova, se ohlédla přes rameno, když za sebou zavřel dveře – a jen co se jejich oči setkaly, pochopil.

A ulevilo se mu.

„Boone,“ pronesla chraplavě.

Vydechl vzduch, o němž si vůbec nebyl vědom, že ho už měsíc zadržuje v plicích. „To nic. Vím, proč jsi přišla.“

„Víš?“

„Když jsi zavolala přímo mně, místo abys postupovala patřičnými cestami, pochopil jsem, že určitě chceš od téhle dohody odstoupit. A jak jsem řekl, je to v pořádku.“

Působila překvapeně, jako by čekala, že bude muset všechno vysvětlovat. Jako by předvídala nesnadný rozhovor. Jako by se připravovala na hněv a dotčenost z jeho strany.

„Ne… není to v pořádku.“

„Ale ano, je. Pojď sem.“

Natáhl ruku a ona k němu přistoupila, ovšem jejich dlaně se nedotkly. Dával si pozor, aby spustil paži dřív, než se ocitla nablízku, a místo aby ji odtáhl k pohovce, ukázal jí cestu napříč slavnostním pokojem. Když oba seděli na měkkých poduškách, v koutku mysli ho napadlo, že jsou papundeklovými obrazy svých rodičů. Přestože byli nějakých padesát let po proměně, on i Rochelle byli oblečeni a chovali se, jako by jim bylo tři sta nebo čtyři sta let: obleky, kostýmy a decentní obuv. Diskrétní šperky pro ni, kapesníčky v náprsní kapse pro něj. Dokonalé způsoby.

Vnitřně věděl, že to není správné. Nic z toho není správné, nejen ten domluvený sňatek. Nic v této domácnosti, v tomto rodu, z nějž pocházel, nebylo tak, jak by mělo být, a jak tak uvažoval o realitě, kterou byl připraven respektovat jako celoživotní závazek, o němž věděl, že je pro něj špatný, náhle se ho zmocnil hněv.

Chvála Stvořitelce, že je Rochelle statečnější než on.

„Moc se omlouvám,“ popotáhla.

Poposedl a vyndal z vnitřní kapsy kapesník. „Tumáš.“

„To je ale šlamastyka.“ Rochelle přijala nabízený kapesník a opatrně si osušila oči. „To je… absolutní binec, co jsem způsobila.“

Vyhrkly jí další slzy a on litoval, že ji pro útěchu nemůže přátelsky obejmout kolem ramen. Ale zatím se jí ještě nijak nedotkl a teď nebyla zrovna vhodná chvíle s tím začínat.

„Můžeme se rozhodnout, že do toho nepůjdeme.“

„Ale já chci. Opravdu chci.“ Zatlačila na jedno nosní chřípí a zadívala se na něj. „Jsi úžasný. Jsi všechno, co bych si mohla přát, ale já prostě ne… Ach, bože. Neměla bych to říkat.“

Boone se usmál. „Beru to jako kompliment.“

„Myslím to vážně. Lituju, že tě nemůžu milovat.“

„Já vím, že lituješ.“

Zčistajasna začala vrtět hlavou, husté vlny blond vlasů se jí lámaly o ramena. „Ne, ne, musíme pokračovat. Nevím, proč jsem přišla. Není z toho cesta ven, Boone. Domluvené sňatky se nedají zrušit.“

„Houby nedají. Řekni všem, že jsem pro tebe nepřijatelný. Máš na to právo. Tak to vyřešíš… vyřešíme.“

„Jenomže to není vůči tobě spravedlivé.“ V očích se jí třpytily slzy. „Budou tě všemožně odsuzovat a…“

„Zvládnu to.“

„Jak?“

To nevěděl. Ale byl si jistý tím, že uvěří-li glymera, že je nežádoucí jakožto hellren pro spolupříslušnici vyšších vrstev, bude to lepší osud než tento vynucený svazek. Ne že by neměl Rochelle rád nebo by mu nepřipadala přitažlivá. Byla chytrá a zábavná a klasicky krásná. Existovala možnost, že se mezi nimi časem něco vyvine, ale v podstatě si byli cizí.

A jak tu spolu poprvé seděli sami, otázka, kterou si kladl od první noci, byla konečně zodpovězena: jediný důvod, proč se vydal po této cestě očekávání, byla jeho domněnka, že mu to třeba bude fungovat líp než otci. Po pravdě řečeno, byl odhodlaný uspět tam, kde jeho otec selhal, tím, že vyhoví požadavkům glymery, a přesto dál povede autentický život.

Jenže vítězstvím v takovém dostihu by získal jen dutou trofej, že ano – v podobě sňatku se ženou, kterou nemiluje… jen aby něco dokázal muži, který by nepochybně ani nezaznamenal žádnou nuanci kromě toho, co je „normální“.

„Dobře to dopadne,“ opakoval.

Rochelle se zhluboka nadechla. „Nechci, aby sis myslel, že jsem ti zavolala ukvapeně. Nebo impulzivně.“

Impulzivně? – pomyslel si. Cože, jako upsat se k sedmi stům letům společného života, možná i dětem a jistotě, že je rozdělí až smrt, i když spolu prožili jen dva uvítací čaje pod dozorem, povinnou večeři s rodiči a koktejlový večírek s oznámením zásnub? Dohromady strávil ve společnosti Rochelle asi pět hodin a až do nynějška u toho pokaždé byli svědci.

„Boone, chci ti to vysvětlit. Miluju… někoho jiného.“

Usmál se a v duchu se ptal, jaké to asi je. „To z tebe mám opravdu radost. Láska je požehnání.“

Rochelle odvrátila pohled, tvář jí ztuhla jako maska. „Děkuju.“

Boone měl sto chutí se na toho muže vyptávat. Ale na druhé straně, i když byli technicky vzato zasnoubeni, jak by řekli lidé, v podstatě si byli cizí a tím pádem to bylo všechno úplně šílené.

Domnívala se, že je těžké zrušit zasnoubení? Tak ať si zkusí ukončit kompletní soužití.

„Jen jim řekni, že tě nejsem hoden,“ naléhal. „A pak si můžeš vzít jiného.“

Jak se k němu Rochelle vrátila pohledem, uvědomil si, že její oči mají stejnou barvu jako jeho, a to ho kdovíproč dopálilo. Ne že by s ní bylo něco špatně; jenom… už stačila ta věc s patřičným původem. Byli si tak podobní ve smyslu vybarvení, až na jeho tmavé vlasy, jako by byli bratr a sestra, a z toho šel náramný strach.

Rochelle si rozprostřela kapesník, který jí předtím dal, do klína, uhlazovala čtverec látky, přejela špičkou prstu monogram uprostřed.

„Takže ty… to taky nechceš?“

„Myslím, že by bylo lepší, kdybychom se navzájem znali“ – aspoň trochu – „a rozhodli se pro to sami. Vím, že příslušník našeho rodu si takhle družku ani druha nevybírá, ale proč? Můj otec a má rodná mahmen spolu nikdy nebyli šťastní, a přitom byl jejich svazek domluvený. Po její smrti si to otec zopakoval se stejným výsledkem. Tak trochu jsem si říkal, že bych mu třeba mohl ukázat, jak se to dělá správně, ale upřímně? Zvlášť jestli jsi zamilovaná do někoho jiného? Jaká je šance, že budeme šťastně žít až do smrti, ale navíc, proč se namáhat?“

„Nemůžu tě opustit se všemi těmi společenskými stigmaty. Není to fér.“

„Nic si nenamlouvej. Jestli to ukončíme z jiného důvodu, než že jsem nepřijatelný, bude to mít na tebe přímo brutální společenský dopad. Ten muž, kterého miluješ? Nebude si tě smět vzít. Budeš považována za zkaženou a nepřijatelnou pro řádného hellrena až do smrti. A navíc, celý tvůj rod bude zostuzený a všechno to padne na tvou hlavu. Chceš říct, že by tě takový výsledek docela potěšil?“

Rochelle sebou polekaně trhla. „Ale tebe se budou do jisté míry taky stranit.“

„To nebude nic v porovnání s tím, co by glymera udělala tobě. Radši ať o mně rok kolují řeči a deset let ať na mě hledí úkosem, než abych věděl, že jsem zničil život tobě i tvému muži.“

Rochelle zavrtěla hlavou. „Bereš to za špatný konec. Proč bys to měl kvůli někomu udělat?“

„Nevím. Nejspíš… láska stojí za oběti. I když to není moje láska.“

„Jsi velice čestný muž,“ zašeptala. „A jsi moc statečný.“

Ale opravdu to tak je? Možná v kontextu glymery, ovšem realista v jeho nitru věděl, že opravdová statečnost neznamená čelit šípům nadutých pohledů a nesouhlasným poznámkám. Po nájezdech, potom co Vyhlazovací společnost pozabíjela tolik nevinných v jejich domovech – jak by mohl někdo tvrdit, že povinné společenské mravy jsou začátek a konec všeho, co má nějakou cenu? Nebo že porušit je z dobrého důvodu by mělo někomu vysloužit upíří ekvivalent řádu Purpurového srdce?

Rochelle na něj pátravě hleděla, jako by se snažila odhadnout, zda takový tlak zvládne. „Vážně je ti jedno, co si o tobě kdo myslí, viď.“

Boone pokrčil rameny. „Nikdy jsem nebyl velký fanoušek společenské scény. Tady v Caldwellu leckdo nemá ani zdání, že Altamere má nějakého syna, a mně to nevadí. Otec si to trochu odnese, ale ujišťuju tě, že po tom, jak mě celý život přehlížel, mi vůbec nevadí nedělat si starosti s jeho problémy. A prosím, nepřipadej si provinile. Je to tak nejlepší pro nás oba.“

Rochelle si osušila čerstvé slzy. „Škoda že nejsem jako ty. Jsem zbabělec.“

„Děláš si legraci? Ty jsi tady ta statečná. A nedělej ze mě hrdinu.“ Trpce se usmál. „Mám spoustu chyb. Jen se zeptej mého otce. Ten ti dá seznam delší než vaše příjezdová cesta.“

Umlkla a smutek, který jí vstoupil do očí, v něm budil touhu ji obejmout. Jenže Marquist sledoval uzavřený televizní okruh – a hlavně neměl Rochelle co konejšit.

Odstoupit od dohody bylo naprosto správné…

„Ne,“ pronesla silnějším hlasem. „Převezmu za to odpovědnost. Nedovolím ti…“

„Rochelle. Nevím, kdo je tvůj muž, ale jestli pochází z našich vrstev? Nemůžeš být ta, která všechno zruší. Jestli odmítneš tuhle dohodu dodržet, jeho rodina nikdy nedovolí, abyste vy dva byli spolu. To přece víš. Budeš pošpiněná a bude tě to pronásledovat až do konce života. Dovol, abych to vzal na sebe.“

„Pořád nevím, proč bys to pro mě měl udělat.“

„Kdybych měl nějakou lásku, chtěl bych být s ní. Ale nemám.“ Svraštil čelo a zamyslel se nad všemi ženami, které znal nebo se s nimi kdy setkal. Byly to samé aristokratky. „A upřímně, nevím, odkud by ke mně něco jako pravá láska mohlo přijít. Takže chci pomoct vám dvěma.“

Rochelle si znovu osušila obličej jeho kapesníkem. „Vážně lituju, že tě nemůžu milovat. Jsi opravdu čestný muž. Ale ne, nemůžu dovolit…“

Dvojité dveře se rozlétly, Marquist rozrazil těžké výplně.

Vstoupil Booneův otec Altamere, jeho polobotky klapaly po mramoru, dokud se neocitly na koberci, který jejich zvuk umlčel. Tmavé vlasy měl sčesané dozadu z krásně tesané tváře a bledé oči měly v hněvu barvu oceli. Boone nepřítomně zaznamenal, že oblek, který má otec na sobě, je ušitý přesně ze stejné kvalitní vlny jako ten jeho. Břidlicově modrá barva byla protkaná vřesově fialovými a bledě šedými vlákny tak nenápadně, že by si toho nikdo nevšiml, aniž by přitiskl nos ke klopě.

Střih saka a kalhot však stejný nebyl. Boone byl odjakživa podobný spíš mužům ze strany mahmen, široká ramena, mohutné paže, dlouhé a svalnaté nohy. Vždycky vnímal, že otec jeho postavu neschvaluje, a pamatoval si, jak po proměně zaslechl od otce polohlasitou poznámku, že Boone má tělo nádeníka. Jako by to byla vrozená vada.

Nebo snad cosi, co by v něm budilo pochyby o věrnosti jeho shellan.

Boone o tom často přemýšlel.

„Co to děláš?“ otázal se Altamere.

Protože upíral tvrdý pohled na Boonea, nebylo žádné překvapení, že ignoroval Rochelle. Ženy pro něj představovaly jen kulisu, něco hezkého na okraji zorného pole, spíš doplněk než aktivního účastníka života.

Boone vstal. „Rochelle mi přišla sdělit, že nejsem hoden naší dohody. Zavrhla mě, a protože je čestná, chtěla to udělat osobně. Teď je na odchodu.“

Cítil, jak na něj Rochelle šokovaně hledí, ale byl připravený umlčet jakýkoli její pokus popřít to, co prohlásil. Mezitím ho Marquist přes Altamereovo rameno bedlivě pozoroval jako živoucí videokamera, která všechno nahrává.

„Takovou ostudu mi neuděláš,“ zasyčel Altamere. „Nedovolím to.“

Jako by vycítil, že je za tím něco hlubšího.

Hněv, který se probouzel v Booneově hrudi, pronikl až do duše. „Rozhodnutí není na tobě.“

„Jsi můj syn. Nikdo jiný…“

„Kecy.“ Otec nad tím slovem zesinal, ale Booneův hlas byl čím dál hlubší a silnější. „Už se ti nebudu snažit vyhovět. Stejně mi to nikdy moc nešlo – aspoň podle tebe ne, a už je dávno na čase, abych si dupnul.“

V koutku duše mu výčet projevů otcovy nedbalosti a opovržení běžel jako splašený elektroměr, odpočet stoupal do stratosféry. Booneova postava. Booneova touha raději číst než se společensky družit. Ignorování smrti Booneovy mahmen. To, jak Booneova nevlastní mahmen vnikla do domu jako studený průvan. To, jak Boone nikdy nevyhovoval žádným měřítkům.

Altamere namířil na Boonea prstem. „Dávám ti poslední šanci. Nevím, co to vy dva provádíte za nesmysl, ale tímhle to končí. Ke spojení dojde, nebo uvidíš, že to, jak se tě bude stranit glymera, nesahá ani po kotníky tomu, jak tě odříznu já.“

Rochelle se vymrštila. „To já ho nejsem hodna…“

„Nebojím se tě,“ přerušil ji Boone zřetelně. „A máš pravdu, otče, ledacos se tady změní.“

Altamere přimhouřil oči. „Co to do tebe vjelo?“

Boone zvolna zavrtěl hlavou. „Už se to dlouho chystá. Jak že je ta ekonomická teorie, co tak často cituješ? Že to, co nemůže pokračovat, nepokračuje. Nebudu dál žít ve lži.“

Pohledem upřeným do očí muže, který ho údajně zplodil, vyzýval Altamerea, aby si zkusil tlačit na něj dál. A dával jasně najevo aspoň tím pohledem, že dojde-li k tomu, otevře se brána velkého nepředstavitelna.

Jmenovitě pochybností o jeho otcovství.

Před svědky.

Chceš mluvit o hanbě? Glymera si obvykle vyhrazuje svá přikázání a opovržení pro ženy, ale podváděný muž? No… o tom se nedalo ani uvažovat, že ano. Až do té míry, že se Altamere nikdy ani nezmínil o testu otcovství, protože případné dopady byly společensky příliš nebezpečné. Místo toho číhala po domě nedořešená možnost, že Booneovým otcem je někdo jiný, jako přízrak nevěry, který následoval „syna“ na každém kroku.

Odsouzeného k podezření ze hříchu, jehož se sám nedopustil.

To však dnes v noci skončilo.

Po dlouhém, napjatém mlčení Booneův otec konečně pohlédl na Rochelle. „Nezazlívám ti toto rozhodnutí.“

Altamere se otočil a odešel, Marquist se zařadil za něj, oba zmizeli v pracovně.

Po jejich odchodu Boone zvedl ruku k uzlu na kravatě a uvolnil si ho. Byl to ohromný pocit, dýchat.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se Rochelle.

Vzpomněl si na všechno, co o něm kdy otec říkal. „Jsem bezcenný. To není lež.“

„Všechno je to má vina,“ zaúpěla Rochelle a zhroutila se zpátky na pohovku.

Zatímco Boone úplně rozebíral windsorský uzel, přemýšlel o skutečnosti, že ho předtím musel uvázat se zavřenýma očima. Že vstoupil do tohoto salonu se zavřenýma očima. Že žil… celý život… ve slepotě, která nebyla jen otázkou volby, ale otázkou přežití.

Podvědomě tušil, že bude-li se dívat příliš důkladně – nebo vůbec dívat –, nebude schopen udržet se v chodu. Příliš mnoho toho vstřebal, aniž si toho byl vědom, jako by toxické ovzduší aristokracie bylo skutečný plyn, který vdechoval a trávil se jím jako jedem. Jenomže to už končilo.

Jestliže se Rochelle dokáže postavit za svou lásku, pak on může převzít otěže vlastního života a rozhodnout, kým chce být. Kam se chce ubírat. Co se chce naučit. Bez omlouvání.

Její kuráž inspirovala tu jeho.

„Moc mě to mrzí,“ pronesla Rochelle sklíčeně.

Boone zavrtěl hlavou. „Ať se dál bude dít, co chce, mě to nemrzí.“

Kapitola 1

Nároží 29. ulice a Market Street

Caldwell, stát New York

Booneova bagančata drásala zmrzlé stopy pneumatik uprostřed uličky, jeho mocné tělo se brodilo špinavým městským sněhem, vzduch nasávaný do plic byl studený a ven vyrážel horký jako pára z komínu lokomotivy. V pravé ruce držel třiceticentimetrový lovecký nůž se zubatou čepelí. V levačce kus řetězu.

Asi deset metrů před ním běžel jeden bezduchý, jako by jeho nemrtvý život závisel na tom, zda překoná Usaina Bolta. Výmluvný, odporně sladký puch nepřítele se táhl za ním jako stopa, kterou Booneův citlivý nos zachytil na vzdálenost sedmi bloků. Zabiják měl nejistý krok, ruce mu plandaly a podle toho, jak silný byl jeho pach, se Boone v duchu ptal, jestli už není zraněný.

Velící důstojník Bratrstva černé dýky Tohrment, syn Hharmův, přiděloval bratrům a bojovníkům noční teritoria a rozděloval části centra města do kvadrantů, v nichž je třeba hledat nepřítele. Cvičenci jako Boone byli spárovaní se zkušenějšími, buď bratry, nebo členy Bastardů, v zájmu bezpečnosti – zvlášť když se ulicemi pohybovala nová hrozba.

Stínové entity, které zabíjely nevinné upíří civilisty.

Boone se ohlédl přes rameno: dnes v noci pracoval se Zypherem. Bastard byl skvělý parťák, velký, brutální muž, který nicméně vládl trpělivostí učitele a citem pro soustavné zlepšování.

Měl to být Syn. A byla úleva, že nebyl.

Syn byl… jiný.

Ze všech nejraději pracoval Boone s Rhagem. Bratrstvo však bylo dnes v noci zaneprázdněno jinak. Do posledního muže.

A Boone byl tím, kdo je vyslal na misi, o níž doufal a modlil se, aby neskončila smrtí.

Konkrétně smrtí jeho otce.

Za těch dvanáct měsíců, co uplynulo od jejich potyčky kvůli porušené dohodě, dospěli on a Altamere k nejistému příměří. Což se stává, když se konečně postavíte tyranovi. Udržovali navenek zdání, což nebylo nijak těžké vzhledem k tomu, jak škrobený a povrchní byl odjakživa jejich vztah, ale Boone vytyčil hranici a místo neblahých následků, jimiž mu otec vyhrožoval, se dočkal zmírnění nepřátelství.

Pravděpodobně by se měl odstěhovat, ale i když to bylo malicherné, bavilo ho mít navrch a převahu si udržet. Zvlášť poté, co nastoupil do výcvikového programu Bratrstva, o čemž dobře věděl, že otec neschvaluje. Altamereův „syn“ vojákem? Bojovat ve válce? Jak zhovadilé. Vedle toho působily desítky let Booneova knihomolství jako skvělá karta.

Miloval však výzvy a v práci byl sakra dobrý – a nový způsob života a rytmus, který si osvojil, při němž se s otcem vídali jen zřídka, mu vyhovoval.

Jenže pak přišlo pozvání: potěšení z přítomnosti jeho otce a nevlastní mahmen v domě jednoho aristokrata právě dnes večer. Soudě jen podle kvality pozvánky bylo jasné, že na seznamu hostů se ocitli i jiní příslušníci glymery.

Společenská sešlost? Možná. Velezrádné porušení Wrathova zákazu setkávání Rady? To spíš.

Bylo to po roce poprvé, co Boone mluvil se svým otcem o něčem důležitém. Ale přesto, jak by na něj mohl nenaléhat, aby zůstal doma? To hadí klubko aristokratů už se jednou pokusilo svrhnout Wratha z trůnu, a jestli plánují další pokus?

Výcvikové centrum ho dopodrobna poučilo o všem, co jsou bratři schopní udělat někomu, kdo je naštve. A nebyl sice jako otec… ale o to právě šlo. Když se mu spustilo poplašné vyzvánění ohledně velezrady, připadal by si, jako by Altamerea zabil osobně, kdyby se aspoň nepokusil zabránit mu v účasti na tom večírku.

A to mělo příliš blízko k tomu, co měl občas chuť udělat, a kdo potřebuje žít s takovou vinou?

Jak se dalo předpokládat, otec moudrou radu odmítl. Takže šel Boone rovnou za bratry, a právě proto byl tohoto krásného, křišťálově chladného zimního večera v páru s členem Bastardů.

Znovu se zaměřil na svou kořist, trochu zrychlil, stehna ho začínala pálit, lýtka se mu svírala, nabouraný kotník vysílal první z mnoha námitek. To všechno však byl jen doprovodný šum, který se dal snadno ignorovat a úplně zapomenout.

Jen dýchej, říkal si. Čím víc kyslíku dostane do plic, tím víc se mu ho dostane do krve, palivo pro svaly, rychlost pro tělo.

Energie.

A vida, vzdálenost se zkracovala. Problém? Vzdaloval se čím dál víc od Zyphera, který tančil s vlastním zabijákem tři bloky – už čtyři bloky – za ním.

Nejvyšší čas to udělat.

Podle předpisů zapnul lokalizační maják na svém rameni, aby upozornil ostatní, že se chystá ke střetu. A pak zavřel oči.

Aby dosáhli odhmotnění, museli se upíři obvykle soustředit a zklidnit. Boone se však vytrénoval k tomu, aby nalézal potřebnou vnitřní rovnováhu, i když běžel ze všech sil při pronásledování nepřítele. A díky cviku se jeho tělo rozložilo v roj molekul, které vyrazily vpřed a minuly bezduchého.

Znovu se zformoval před nepřítelem, rozkročený, nůž zvednutý a řetěz spuštěný, připravený na mejdan.

Zabiják dělal, co mohl, aby zpomalil, máchal pažemi, boty mu pleskaly do sněhu a ujížděly, jak se snažil zastavit na ledu. Setrvačnost nebyla jeho kamarád. Na rozdíl od některých vychrtlých novopečených rekrutů měl tenhle mohutnou šíji fotbalisty a hruď jako sud a všechna ta tělesná hmotnost se podobala balvanu, kutálejícímu se po úbočí hory, který pořád pokračuje v cestě, místo aby couval.

Jak měl natrénováno, Boone si periferním viděním vtiskl do mozku obrysy uličky a případné možnosti krytí. Jeho mozek také bleskurychle zhodnotil potenciální nebezpečí, zkatalogizoval požární východy, obrysy střech, dveře a okna, a všechny jeho instinkty zanesly informace do výpočtu vlastního bezpečí. Fyzicky se jeho tělo připravovalo na kontakt.

A kus řetězu se dal do pohybu.

Boone si nebyl vědom, že by dal své ruce a paži tento konkrétní povel, ale během posledního měsíce tak začalo v terénu probíhat ledacos. Podle člena Bratrstva černé dýky Vishouse existovaly čtyři úrovně rozvoje dovedností: podvědomá nešikovnost, což znamenalo, že nevíte, kolik toho nevíte a neumíte; vědomá nešikovnost, když začnete vnímat, jak moc toho potřebujete rozvinout; vědomá šikovnost, což je úroveň, kdy začnete využívat to, k čemu jste vytrénovaní; a konečně podvědomá šikovnost.

Což se stane, když se vaše tělo pohybuje, aniž by mozek musel provádět mikrořízení každé molekuly útoku. Když váš výcvik vytvořil základnu konání tak splývající s tím, kým jste a co v dané situaci děláte, až si vůbec nejste vědomi žádných myšlenek. Když vstoupíte „do zóny“, jak tomu říkal bratr Rhage.

Boone už se na tom sladkém místečku ocitl.

Vrčivý zvuk článků řetězu, kroužících po jeho boku, byl tichý, a přesto hrozivý, jako klidné oddechování ohromné šelmy – a Boone přesně na vteřinu věděl, kdy zabiják vyrazí, podle toho, jak se mu zvedlo jedno rameno a boky se mírně naklonily.

Nůž, který měl bezduchý schovaný v ruce, vyletěl směrem k Booneovi a přitom rotoval – důkaz, že Booneovo podvědomí nepočítalo úplně se vším. Ale reflexy mu fungovaly, uhnuly trupem do strany, příval agresivní energie se jím rozlil tak prudce a příjemně, až to působilo takřka sexuálně.

Jeho protiútok zahájil řetěz. Švihl jím kolem zabijákova krku, kovový had s ocasem, který opsal široký oblouk a omotal se kolem sebe. Když se smyčka uzavřela, škubl vší silou.

Zabiják sletěl do sněhu obličejem napřed.

A tehdy Boone zvedl nad hlavu svůj lovecký nůž.

Klub Pyre’s Revyval

Roh 33. ulice a Market Street

Upír mezi lidmi, kteří si hrají na upíry.

A nebyl jediný.

Mezi zhruba dvěma stovkami těl, která se strkala a hemžila v zšeřelé, laserovými paprsky protínané jeskyni staré továrny na košile, bylo jen čtyři nebo pět skutečných biologických exemplářů oproti vymyšleným postavám bludné mytologie. Ale na rozdíl od přestrojených a maskovaných mužů a žen, kteří se zoufale snažili vypadat jako něco jiného, než čím byli, tento muž a jemu podobní žádným způsobem stav své DNA nehlásali. Byli prostě mezi ostatními, splývali s nimi, pozorovali… občas se zúčastnili.

Byl o půldruhé hlavy vyšší než muži v černých kápích, pohybující se v rozpáraném břiše opuštěné budovy, a vzhledem k energii, kterou měl v těle, a tesákům ostrým jako břitvy, které mu mohly vystoupit z horní čelisti, měl vždycky dost prostředků k uplatnění násilí. Nehledě na konvenční zbraně.

Stál stranou a byl si vědom, že se dívá skrz tmavé brýle s určitým cílem, a to ho vyčerpávalo. Druhá stránka jeho osobnosti už ho unavovala. Ale kdyby nemohl aspoň maličko projevit své talhman, své zlo, pak sem přišel nadarmo. Jako houpat kusem masa těsně za železnými mřížemi klece netvora.

A o to šlo. Potřeboval se ujistit, že se dosud ovládá. Dlouhou dobu nebyl schopen udržet se na uzdě a dlouhou dobu mu na důsledcích jeho mizerného ovládání pudů nezáleželo. Ledacos se však změnilo.

Teď byl v New Yorku.

Teď stál na straně krále.

Takže se tady testoval. Protože kdyby měl selhat? Kdyby se otěže jeho netvora vymanily ze sevření mysli a… k něčemu… by došlo? Pak byli v tomto klubu ohroženi jen lidé nebo nahodilí upíři. Komu na tom sejde, jestli jich to pár schytá od jeho špatné stránky. Důležitější bylo sebepoznání, vědomí, že může být mezi těmito snadnými cíli a odolat myšlenkám, které ho pronásledovaly. Mít vůli silnější než pokušení. Ovládat hlad po zabíjení.

A jestli se neudrží? No, někdy se musí na jednom místě zmírnit tlak, aby zbytek celku mohl pokračovat relativně v klidu. A znovu, mít problém tady je lepší než kdekoli jinde v Caldwellu…

Na pravé straně dav houstl, jako by těla byla buňky a jako by mezi jinak zdravou tkání spontánně rostl nádor. Šlo o jakýsi spor, tlumené světlo a černé kostýmy a tlačenice a strkanice mu bránily poznat, kdo je agresor, o co v té potyčce jde, jestli jde o pěstní souboj, nebo jen další případ, kdy se lidé naparují před obecenstvem.

Aspoň takovou informaci jeho mozek zaznamenal. Zato jeho talhman byl vzrušen fyzickým vyjádřením hněvu, lákala ho možnost prolévání krve a krvácejících ran, rozněcovaná vyhlídkou na stopování a dostižení kořisti.

„Pro nás ne,“ zamumlal muž.

Zvedl ruku a stáhl si černou pletenou čepici, kterou měl na hlavě, níž do čela. To počínání bylo reflexivní a teprve potom si uvědomil, co právě udělal.

Připravoval se jít do toho. Něčeho dosáhnout. A nechtěl, aby ho někdo poznal.

Nakonec si ho testovací skupina našla.

Z chaotického shluku lidí se odloučila žena a první, co ho napadlo, když v ní poznal příslušnici vlastního živočišného druhu, bylo: co se sakra plete mezi partu bezocasých krys? Jenže pak už na ní nebylo nic důležité, a současně nabyla významu úplně celá.

Působila znepokojeně, jak se rozhlížela, černé vlasy zapletené do masky, která jí zakrývala oči a půl obličeje, rtěnku rozmazanou, živůtek nakřivo, jedno ňadro jenjen z něj vypadnout.

Nesourodá roztříštěnost její aury se okamžitě změnila, jakmile se setkali očima. Její bezcílné kroky se zastavily, znehybněla. Přestala dýchat a pak znovu začala, tentokrát klidnějším tempem. Rukama si upravila poprsí do patřičné pozice.

Klidně by se vsadil, že totéž probíhá i v její mysli, že si uspořádává myšlenky.

A zaměřuje se na něj.

Pustila z hlavy tu melu, ze které právě vyšla, přikročila k němu, přehodila si bujné vlasy přes jedno rameno a zvedla vysoko bradu.

Nepoznal, zda to udělala proto, že mu chtěla ze své menší výšky vidět do očí, nebo aby projevila nezávislost a agresivitu. A vlastně mu to bylo jedno.

„Jsem Nightingale,“ oznámila.

Jako by mi to mělo něco říkat? – pomyslel si.

Místo odpovědi přejel zrakem skrz tmavé čočky brýlí křivky jejího těla. Ty černé vlasy byly dlouhé, předlouhé, splývaly jí přes ramena až k bokům, řeka spirálových kadeří, které zachycovaly a odrážely blikající modř laserů. Černý živůtek jí zeštíhloval pas a zvedal ňadra, vytvářel smetanové polokoule, které si určitě napudrovala něčím třpytivým. Rty měla krvavě rudé… hrdlo bledé a líbezné.

„Jak se jmenuješ?“ zaševelila.

Muž vtáhl nosem její pach. Byla vzrušená, její sexuální stimulace byla zřejmá a směřovala na něj, rovnice, kterou od něj chtěla vyřešit, vzdálenost, na kterou se jím chtěla nechat odnést, fantazie, k jejímuž uspokojení si ho vybrala.

Krev se v něm vařila. A pod jeho vzrušením číhal talhman. Kdyby věděla, kým ve skutečnosti je, nevybrala by si ho v davu. Jenže právě takové nebezpečí a vzrušení takovéhle podniky nabízejí, že ano: anonymní sex s cizinci, kteří vám mohou splnit všechny fantazie, přičemž obě strany naplní potřeby, jež se mohou nebo nemusí projevovat přímo; skutečnost, že o sobě nic nevíte, tomu celému propůjčuje pikantnost.

Pikantnost, která nahradí nedostatek opravdové přitažlivosti, maskovací plachtu, která zakrývá díry po šindelích spadlých ze střechy reality.

Pomsta, usoudil. Když pozoroval pekelný oheň v jejích očích a to, jak se mračí do davu, jako by ji někdo v tomhle klubu urazil, klidně by se vsadil, že usiluje o pořádnou odvetu za nějaký prohřešek.

Tomu se říká upustit páru.

Muž natáhl ruku a položil špičku ukazováčku na měkké místečko mezi jejími klíčními kostmi, do dolíčku nechráněného skeletem, do toho zranitelného, jemného vstupu do jejího hrdla. Když přitlačil a trochu jí omezil přívod vzduchu do plic, zajíkla se.

A pak zasténala, jako by cítila líbeznou rozbolavělost mezi nohama.

Muž přitlačil znovu, tentokrát silněji… aby cítil, jak se její hrdlo vzpírá tlaku.

Teprve to zápolení ho naplno vzrušilo, erekce za poklopcem mu rostla.

Muž věděl, co se bude dít. Najdou si setmělý kout nebo možná zůstanou tady v davu maskovaných lidí. Rukama ji obejme kolem pasu a sjede k zadku. Přitáhne ji těsně k sobě a zakrouží boky, aby se o ni otřel svým vzrušením – vzhledem k tomu, že byla o mnoho menší, bude to někde těsně pod těmi nadzvednutými ňadry…

Bude se chvět a nabídne se mu, ochablá a ochotná a rozevřená.

On se bude třást kvůli talhmanu, ale ona se bude domnívat, že to způsobuje vzrušení.

A až se jí dostane pod tu dlouhou sukni a vnikne hluboko do ní svým tlustým, tvrdým pohlavím, ona vyvrcholí a při té malé smrti, jak tomu říkají Francouzi, se nikdy nedozví, jak blízko měla ke skutečnému skonu.

On nevyvrcholí.

Nikdy.

A pokud si udrží sebekontrolu, ona se nikdy nedozví, jakou udělala chybu, když si ho vybrala. Kdyby se však neovládl? No, pak se jí dostane významného ponaučení – jen jednou, samozřejmě. Protože mrtví nejenže nemluví, ale taky už se nemůžou dál vzdělávat.

„Pověz mi, jak se jmenuješ,“ vydechla.

Slabiky mu vibrovaly na bříšku prstu a jeho rozehřátá krev a vražedný instinkt násobily její obraz v masce, až vnímal každičký vlásek na její hlavě a každičký pohyb její krční žíly.

Muž se zaměřil na její rty.

Sklouzl obrovskou dlaní k jejímu zátylku a táhl ji k sobě hlavou napřed; tělo následovalo, jako když se z vázy vylévá voda. Ale nepolíbil ji. I když zaklonila hlavu do jeho dlaně a opřela se dolní částí těla o jeho, připravena přijmout jeho ústa na svých, zarazil se dřív, než došlo k dotyku.

Volnou rukou jí zvedl zápěstí. Aniž s ní přerušil oční kontakt, zasyčel a obnažil tesáky.

Kousl ji jen málo, ale na správném místě, krev vytryskla a stékala po bledé, jemné pokožce na vnitřní straně její paže.

Ňadra se jí v té těsné podprsence zdvíhala, třpytivý pudr odrážel světlo. „Copak uděláš teď?“ vydechla.

Přehmátl na její ruce, vysunul jazyk a přejel jím po pramínku, který vytvořil, olízl to, co uniklo ze žíly, polykal temné víno. Chutnala přijatelně, ne že by měl vysoké požadavky, takže když dospěl k řezu, který vytvořil svými zuby, přitiskl na něj ústa.

Sál.

Lízal.

Přesně poznal, kdy dosáhla orgasmu. Pevně zavřela oči a kousala se do dolního rtu, její tvrdé, bílé špičáky se tiskly do měkkého, červeně namalovaného, buclatého masa. Boky se přitiskla k němu a pak jimi zakroužila a on si představoval, že to sladce palčivé pulzování, které svírá její lůno, je spíš dráždivé než uspokojivé.

„Odveď mě dolů,“ zasténala.

Dole v podzemním podlaží bylo úplné soukromí. Žádné dotěrné pohledy. Málo pěšího provozu a případný kolemjdoucí tam bude zfetovaný a bez zájmu o cokoli kromě sebe.

Větší výzva.

Muž ji zvedl, rozevřel jí stehna kolem svého trupu, přitlačil si její ňadra k hrudi. Odnášel ji jednou paží. Moc nevážila.

Žena se při odchodu nenamáhala hledět do davu. Teď myslela jen na něj.

Cesta do nižšího podlaží se dala najít snadno, a když se tím směrem ubíral davem, tulila se obličejem k jeho šíji a pohybovala lůnem vstříc jeho trupu. Když se dostal k ocelovým dveřím označeným „VÝCHOD“, škubnutím je otevřel. Schodiště bylo betonové, páchlo alkalickou hlínou a studenou plísní a teplota znatelně klesala, jak se vzdalovali od sálajících těl a systému vytápění, ať už byl v otevřeném prostoru jakýkoli.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se žena u jeho ucha.

Dolů, dolů, dolů, ozvěna jeho těžkých bot a ještě těžšího těla se odrážela od okolních stěn. Na dolním odpočívadle silou myšlenky odjistil ocelové dveře a vůlí je otevřel dokořán. Chodbu za nimi stroboskopicky osvětlovaly staré stropní zářivky, které blikaly ve zrezivělých, vetchých úchytech, nezřetelně a křečovitě, až se stíny roztančily valčíkem zla. Pachy v mrazivém, zatuchlém vzduchu naznačovaly, že mnozí jiní také použili tuhle chodbu ke stejnému účelu, jaký zamýšlela žena…

Mužův talhman se mu vzpínal ve spárech vůle pod kůží, čerstvá agresivita se rozlévala tělem a navozovala otázku, zda ho sebekontrola dnešní noci třeba nezklame…

Zatmění, když přišlo, se ohlašovalo teprve až svým odchodem, svět se k muži vracel v přívalu vjemů, ztráta vnímání ho připravila o všechno: o zrak, sluch, hmat i chuť.

Ale pořád byl s tou ženou – a byla naživu.

Přitlačil ji k zapuštěným dveřím a jeho ruce se snažily najít cestu pod její sukni…

No, jedna ruka. Ta druhá šmátrala po západce, aby otevřela dveře.

Z minulých zkušeností věděl, že za každými z mnoha dřevěných dveří jsou skladiště naplněná odloženým výrobním nářadím, rozpadajícími se dřevěnými bednami a koloniemi krys, které se usídlily ve vlhkých, temných jeskyních.

Uvnitř… by s ní mohl dělat ještě víc.

Napadlo ho to a nebyl si jistý, která část z něj teď promlouvá. Sexuální nutkání… nebo netvor. Nebyli jedno a totéž, ale občas mu bylo zatěžko rozeznat rozdíl.

„Tvé jméno,“ dožadovala se a třela se o něj. „Jak se jmenuješ…“

„Syn,“ zavrčel do jejího hrdla. „Jsem Syn.“

Kapitola 2

V uličce vzdálené asi patnáct bloků od Pyre’s Revyval vedl Boone špičku čepele, poháněn gravitací a celou svou značnou vahou. Ocelová dýka vnikla do očního důlku nemrtvého, a jak pronikala zorničkou a sklérou do mozku přes optický nerv, v duchu si udělal poznámku do svých myšlenkových záznamů.

Tohle je porušení pravidel výcviku.

Pro cvičence platilo, že ať už pracujete ve dvojicích, nebo sami – a obzvlášť ve druhém případě –, musíte odeslat nepřítele zpátky k Omegovi, jen co se vám naskytne příležitost čistě zasáhnout hruď. Bezduší, ti lidé zbavení duše a vydávající odporně nasládlý zápach a s pekelnou zálibou v hubení upírů, byli v podstatě nesmrtelní ve stylu filmu Smrt jí sluší: ať už jste jim způsobili sebevětší tělesnou úhonu, pořád byli schopni myšlení a pohybu. Mohli jste jim useknout hlavu, utrhat končetiny, vykuchat je, zničit, rozleptat – a pořád zůstávali živí jako chřestýši.

Existoval jediný způsob, jak je „zabít“: probodnout jejich prázdnou hrudní dutinu něčím ocelovým. Pak následovalo lup, lup, ššš, ššš, úleva atd.

Vrátili se ke svému zlému stvořiteli.

Jako čerstvě vycvičený neměl Boone takovou zásobu zkušeností jako jiní bojovníci a sami bratři. Takže voják jako on by neměl riskovat. Rychlá zpáteční jízdenka k Omegovi představovala nejbezpečnější postup – a prvních pár týdnů, co pracoval v terénu, dbal na to, aby tento pokyn dodržoval. Po nějaké době však…

Začal zabíjení protahovat, pokud to šlo.

Ještě si pamatoval, jak se od bezpečnostních předpisů odchýlil poprvé. Měl původně v úmyslu bodnout zabijáka do hrudi, ale ten se nečekaně převalil na bok a Boone mu proťal hrudní sval. Jak si nemrtvý začal sedat, Boone šátral čepelí a v panice prostě začal bodat, kam se dalo.

Černá krev prýštila, stříkala, tekla. Bolest přiměla bezduchého vykřiknout. Booneova paže se proměnila ve sbíječku, pohybující se rychlostí blesku nahoru a dolů.

Celé to bylo náramné zjevení.

Mozek se mu rozsvítil podivným novým vzorcem, části mysli, které se předtím nalézaly ve tmě, protínalo světlo nadšení a nesexuálního vzrušení, jež ho šokovalo. Ten nával byl tak ostrý a tak nečekaný, až tehdy usoudil, že jde určitě o anomálii.

Ukázalo se, že tento dohad je nesprávný.

Když odkládal závěrečný okamžik podruhé, bylo to úplně stejné: niterný prožitek, který zvýšil hlasitost celého světa, všechny nuance toho, co dělal, jak zabiják reagoval, jaký byl začátek, prostředek a konec, to vše se mu vrylo do mozku. Potřetí? Povýšil operační princip na jakýsi zákon.

Od té doby tyto chvíle vyhledával a dával si pozor, aby nebyl přistižen.

Všichni zavraždění nevinní upíři, které tihle bezduší netvoři připravili o život? Všechny ty zničené rodiny? Utrpení jeho rasy z rukou těchto vrahů?

K čertu s bezduchými.

Boone se znovu soustředil, sevřel zepředu rukou hrdlo nemrtvého a pak se zadíval do zabijákovy tvarohově bílé tváře. Dýka byla pořád tam, kam ji umístil, trčela z očnice, úhel jílce odpovídal oblouku bodnutí. Černá krev, lesklá a páchnoucí, kapala z vnějšího koutku oka jako slzy, stékala po spánku a hromadila se v uchu.

Zčistajasna si Boone vzpomněl, jaké to bylo ležet jako dítě naznak ve vaně, jak mu voda vstupovala do zvukovodů a všechno tlumila. Prožívá to teď bezduchý?

Zabiják lapal po vzduchu jako ryba na suchu a máchal pažemi, jako by chtěl udělat ve sněhu andělíčka, i když k tomu vůbec nebyla vhodná chvíle, a Boone stiskl ještě silněji a rozdrtil mu průdušnici.

Bublavé zajíkání, vycházející ze rtů bezduchého, v něm budilo touhu pokračovat. Protahovat to na celé hodiny. Rozřezat trup…

V koutku mysli se mu rozezněl varovný zvonek. Vybít si z malé části utrpení rasy na tomhle zabijákovi, to byla jedna věc. To, co teď Booneovi naznačoval jeho mozek… bylo něco jiného. Bylo to mučení. Přesto ignoroval vnitřní poplach a uvažoval, jaké by to bylo zabít jednoho pomocí tesáků. I když by se to bratrům hůř vysvětlovalo, představoval si, jak by to bylo příjemné. Jak uspokojivé. Jak niterné.

Pokušení ho šimralo v čelistech, ústa se mu otevírala, špičáky se prodlužovaly.

Jediné, po čem toužil, bylo ublížit tomuhle hajzlovi. A ubližovat neustále.

Volnou rukou sáhl po jílci dýky a uchopil do dlaně vymodelovanou rukojeť. Zvolna otáčel čepelí sem a tam, cítil, jak se kost obrušuje, zatímco otáčel, otáčel, otáčel…

„Co to sakra děláš?“

Boone v šoku vzhlédl. Zypher stál přímo před ním, koženou bojovou výstroj měl Bastard postříkanou černou krví zabijáka, s nímž se předtím utkal, pistoli spuštěnou u stehna, stříbrnou dýku zvednutou, jako by se ji chystal použít.

„Zrovna dokončuju práci,“ vytáhl Boone svou čepel.

Posunul se podél trupu dál a pohroužil dýku doprostřed hrudi, načež zvedl předloktí, aby si zaclonil oči před oslnivým zábleskem. Lupnutí zaznělo jako výstřel z pistole, rozlehlo se uličkou, a když světelný výbuch pohasl, Boone vstal. Nedíval se na Zyphera. Upíral oči na díru v roztátém sněhu, černý okraj na vypálené stopě způsobený dílem explozí, dílem krví nepřítele.

Řekni něco, nařizoval si Boone.

„Zavolám naše.“ Sáhl po vysílačce. „A pak se můžu vrátit na hlídku…“

„Houby můžeš. Jsi zraněný.“

Shlédl na své tělo, ohnul se v pase. „Kde… Aha.“

Nůž, který předtím hodil bezduchý, mu dosud vězel v ramenním svalu, rukojeť z něj trčela, stejně jako předtím vyčnívala ta jeho z očního důlku. Ne, to nebyla tak docela pravda. Tenhle nůž v něm vězel rovně. Ten v oku byl zabodnutý v úhlu třiceti… možná čtyřiceti… stupňů.

Mlhavě usoudil, že je divné všímat si zrovna toho. Ale na druhé straně, všechno působilo divně. Od chvíle, kdy zaznamenal přítomnost druhého bojovníka, mu bylo, jako by se rozdělil na dvě entity, jednu, která předtím bodala a teď stála vzpřímeně v jeho botách vedle vypálené stopy ve sněhu… a druhou, která ho pozorovala z protější strany uličky, nezúčastněnou, odtažitou entitu.

Jako odraz v zrcadle, totožný, ale ne skutečný.

Kdovíproč si vzpomněl na Rochelle. Což bylo zvláštní, protože se mu to už dlouho nestalo.

Spolkl kletbu, natáhl ruku a vyškubl ze sebe nůž bezduchého. Jak mu čepel vyjížděla z masa, měl by něco cítit. Ne?

Plamen bolesti. Pálení. Záblesk…

Nebylo nic, leda snad teplo šířící se pod koženou bundou. Jeho krev. Stékající pod sportovní tričko.

Zypher zapnul vysílačku, připevněnou ke klopě své kožené bundy. „Potřebuju zdravotníka. Naléhavě.“

Boone zavrtěl hlavou. „To nic není. Můžu dál bojovat…“

„Dokud jsem tu já, tak ne.“

Summit Lane 415

Caldwellská Ulička milionářů

Tohrment, syn Hharmův, vstoupil do elegantního salonu, roztřískaného, jako by se v něm odehrála hospodská rvačka. Starožitný nábytek a hedvábné pohovky byly převrácené, odstrkané ze svých míst, roztrhané. Porcelánové talíře byly rozbité. Lampy ležely na peršanu, stínidla zničená, žárovky roztříštěné, stojany polámané.

Dával pozor, kam šlape. Nebyl důvod ještě přispívat k celkové zkáze.

Ve vzduchu se vznášel hutný pach čerstvé upíří krve. A to nebylo všechno.

Zastavil se před velkou olejomalbou kytice květin. Holandský mistr. Osmnácté století. Zátiší s detailním vyobrazením rosy na okvětních lístcích, pečlivě vyvedenými detaily mamutí vázy a pestrobarevným papouškem s hlavou nakloněnou ke straně, prvotřídní ukázka proslulého stylu.

Ale z umělcovy dovednosti toho moc vidět nebylo. Plátno bylo postříkané něčím černým, staré barvy a nadčasový talent pokrývala látka viskózní a lesklá – ovšem nepáchla jako upocení srpnoví štamgasti.

Takže od bezduchých to nevzešlo. To už však věděli.

Stíny. A ne Stín ve smyslu věčnosti, ale stíny s malým s: entity, které se zčistajasna objevily v Caldwellu, podle všeho nebyly ve spojení s Omegou a Vyhlazovací společností a v tomto případě zaútočily na shromáždění týpků z glymery.

Se smrtícími následky.

Bratrstvo se pokusilo hosty zachránit. Ale nepodařilo se to ve všech případech.

Překročil křeslo provrtané dírami po kulkách a přistoupil k mrtvole muže, starého přibližně tři sta let. Smokingové sako, které měl zesnulý na sobě, bylo rozhalené, oba cípy spadly do stran a odhalovaly úzkou saténovou vestu, plizovanou smokingovou košili s perleťovými knoflíčky a motýlek, který byl na přední straně hrdla stále zavázaný na uzel s hodinářskou přesností.

Krev potřísnila zářivě bílou košili jako střelecký terč, jehož průměr se už nezvětšoval. To se stává, když srdce přestane bít a oběh se zastaví. Konec krvácení.

Tady logika a standardní operační procedury končily. Navzdory zranění a jeho karmínové stopě nebyla žádná část oděvu prostřelená ani roztržená: na rozdíl od křesla nebyly v saku, vestě ani košili žádné díry po kulkách. Ani trhliny či otvory od bodné zbraně.

„To sakra nedává smysl,“ zahučel Tohr.

Kdyby rozepnul vestu, perleťové knoflíčky a rozhalil by košili? Uviděl by poškození, které jaksi ušetřilo šatstvo a vniklo do těla pod ním. Bratři neměli zdání, jak to funguje. Tento nový nepřítel, který útočil nemilosrdně a efektivně, byl záhadou, obdařenou silami, jaké ještě nikdy nikdo nespatřil, jejichž původ se nedal určit a jejichž cíl zřejmě souvisel s Omegovým, ale nedalo se to nijak ověřit.

Tohr si dřepl a přitom mu zapraskalo v obou kolenou.

Obličej mrtvoly byl bledě šedý a každou vteřinou voskovější. Jak bylo pro aristokracii typické, struktura kostí byla pravidelná a jemná, rysy nijak mimořádné, ale rozhodně přitažlivé, i když jen proto, že žádné části celku nic nechybělo: nos byl pravidelný. Brada nad proříznutým hrdlem poměrně pevná. Oblouk obočí jako by byl zvlášť vytvořený k nadutému výrazu.

Rty se svíraly, jako by muž neschvaloval způsob své smrti.

A kdo by mu to mohl mít za zlé.

To divné zranění hrudníku ho ve skutečnosti nezabilo.

Střelná rána uprostřed čela působila nemístně v mnoha ohledech, úhledný malý kulatý otvor měl sežehlý vnější okraj – což se stává, když stisknete spoušť z bezprostřední blízkosti. Střelcem byl Vishous – a stalo se to po smrtícím útoku stínů, poté co John Matthew a Muhrder vyhodili do vzduchu dva nové nepřátele, což mělo za následek tu pollockovskou přemalbu starého obrazu a hromady dalších drahých starožitností.

Při zmatku, který vypukl, nebylo možné sledovat detaily, ale Tohr hodlal během příštích pár hodin rekonstruovat celou sérii událostí, jakož i místo činu.

Včetně té části, kde Vishous musel střelit tuhle mrtvolu do čelního laloku, aby jí zabránil obživnout a přejít do útoku.

Vedlejší efekt, jak se už všichni poučili, útoku smrtících stínů.

Tohr se znovu rozhlédl po místnosti a vzpomínal na to, jak se aristokrati rozprchli, když odkudsi z nitra sídla vstoupily do salonu stíny. Bratrstvo, předem upozorněné na připravovaný večírek, vtrhlo dovnitř okny a pokusilo se hosty zachránit.

Bratři byli na pozemku, protože větřili velezradu. Ale stejně jako spousta nocí ve válce a většina záležitostí s glymerou i tohle přineslo nečekané překvapení.

A ne v dobrém smyslu.

„Pořád se nehýbe?“

Tohr se ohlédl přes rameno za suchou poznámkou. Vishous byl jako vždycky oděný v černé kůži, ověšený zbraněmi a s výrazem, jako by nějaký pitomec právě udělal něco absurdního.

Vedle Vishousova lakonického obličeje by tvář odpočívající děvky vypadala jako vystřižená z motivačního plakátu.

„Mějme respekt, jo?“ opáčil Tohr.

„Nevidím důvod, ten chlap je zrádce.“ Vishous si pohladil bradku. „Nelituju, že je mrtvý, a jsem rád, že to tak zůstane. Ty podělané stíny a jejich oživlé mrtvoly.“

Aspoň v tomhle se shodli. Jediná možnost, jak zabránit oběti stínu procitnout a útočit na všechno kolem sebe, byla prohnat jí hlavu kulí naplněnou vodou z kašny Stvořitelky.

Celé to odporovalo přírodním zákonům v tolika bodech, až se to stěží dalo spočítat.

Tohr vstal a pohlédl k baru, zřízenému opodál. Stůl pokrytý ubrusem se honosil zástupem křišťálových sklenic, řadami prvotřídních lihovin, ledem tajícím ve vědru z ryzího stříbra a kolonií citronů a limetek nakrájených na plátky. Protože stál stranou, zůstal ušetřený nejhorší zkázy až na pár převržených sklenek na víno, jednu láhev chardonnay ležící na boku a dva citrony vykukující zpod okraje ubrusu, jako by se tam schovávaly.

Bylo velice neobvyklé, aby příslušník glymery v takhle velkolepém domě zřídil takovouhle samoobsluhu, ale vzhledem k tomu, co se událo? Byla tu spousta věcí znepokojivějších než společenské zvyklosti. Na shromáždění přijelo čtyřiadvacet hostů a všichni muži byli bývalými členy Rady, přičemž pozvání rozeslal vyloučený poručík Bastardů, který si dělal zálusk na Wrathův trůn.

Takže ano, Vishous měl jako obvykle pravdu. Všichni účastníci večírku byli zrádci a povaha večírku nebyla společenská – což bylo porušení zákona. A co víc, Bratrstvo by se o tom nikdy nedozvědělo, nebylo by na místě, aby zachraňovalo ostatní, nemohlo by vstoupit dovnitř během mžiku… nebýt jednoho z jejich řad. Díky jedné statečné duši mohli zareagovat okamžitě, hned jak stíny nastoupily na scénu.

„Kolik máme raněných?“ zeptal se Tohr.

Ozvalo se šššt, jak škrtl zapalovač, a pak se vzduchem šířil pach tureckého tabáku.

„Máme jednu ženu na operaci,“ hlásil Vishous. „Mysleli jsme, že si jen podvrtla kotník, ale pak zkolabovala. Vnitřní krvácení. Nejspíš byla taky obětí stínů.“

„Kdo to je?“

„Jak se ukázalo, shellan tohohle chlapa.“

„Nějaká možnost, že se na ně zaměřili naschvál?“

„V téhle chvíli těžko říct. Ale když se to dělo, všechno působilo nahodile.“

„A z Throea nikdo nezahlédl ani chlup.“

„Kdepak. Velevážený hostitel se pořád pohřešuje.“

Tohr potřásl hlavou. „Jak mohly stíny vědět, že se to shromáždění bude konat?“

„Možná byly pozvané.“ Tohr po něm střelil pohledem a Vishous pokrčil rameny. „Nemyslíš, že je to trochu moc velká náhoda, když všichni tihle aristokrati stáli kolem stolu zrovna ve chvíli, kdy došlo k útoku? Stejně jako je trochu moc velká náhoda, že všichni ti mrtví civilisté, které v terénu pozabíjely tyhle entity, byli nějak propojení s glymerou?“

Nutkání odporovat bylo takřka neodolatelné. Jenomže impulz vycházel spíš z hladu a únavy než z nějakého pochybení Vishousovy logiky. Bratr měl pravdu. Stíny jako by cílily na aristokraty, ale těžko se to dalo tvrdit s jistotou, protože nikdo nevěděl, kdo za novou hrozbou stojí, ani jaký je jeho cíl.

„Musím si jít promluvit s rodinou.“ Tohr se znovu zadíval na mrtvolu. „Myslíme si, že to ta žena přežije?“

„Těžko říct, ale nejevila moc známky života, když šla na operaci.“ Vishous vydechl přes rameno modrý obláček kouře. „Půjdu s tebou.“

„To přece není tvůj styl, ne?“

„Syn tohohle budižkničemu stojí za námahu.“

Tohr potřásl hlavou nad mrtvým tělem. „Aspoň v tomhle se všichni shodneme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravda krve.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.