Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

KOUZELNÁ TŘÍDA V ZOO

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7306. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 80
Vydání 1., 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-271-0088-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-0076-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-2572-2 (print)

Předmluva

Všechny děti nemají to štěstí, aby je učila kouzelná víla. Jedné třídě se to ale přihodilo. Možná jste si o tom přečetli v těchto knížkách:

Dobrodružství a zážitků, které děti s kouzelnou vílou měly, bylo tolik, že se ani do všech těchto knížek nevešly. O jednom dalším dobrodružství kouzelné třídy vám proto budeme vyprávět v novém příběhu.

Hádanka

Když děti zjistily, že je učí kouzelná víla, do školy se těšily. Nejenom proto, že s vílou jim učení šlo samo. Byly také zvědavé na další a další nová kouzla. Nikdy nevěděly, co si pro ně paní učitelka Jasmína Bílá přichystá. Každý den je čekalo nějaké překvapení. Jak jinak než kouzelné!

„Příští hodinu budeme mít prvouku,“ oznámila paní učitelka dětem na konci matematiky. „Seznámíme se se zvířaty,“ dodala na vysvětlenou. Nic dalšího říct nestihla, protože zazvonilo a ona spěchala do kabinetu. Nemusela přitom vůbec projít dveřmi třídy. Stačila jen trocha vílího kouzlení.

„Zvířata jsou pro mrňata,“ utrousila znuděně Adélka, když si s Maruškou a Petřičkou sedly do jedné lavice. Dělaly to tak skoro každou přestávku. Daly dvě židle těsně vedle sebe a pak se na ně posadily. Nebylo to moc pohodlné, ale náramně si to užívaly. Měly k sobě blíž a mohly si nerušeně povídat.

„O zvířátkách jsme se učily už ve školce,“ přisadila si Maruška.

„Zvířata znají všichni. Paní učitelka by nás měla učit něco těžšího,“ dodala Petřička.

Přestávka utekla velmi rychle. Maruška ani nestihla dojíst celý banán, který měla ke svačině. Současně se zvoněním se ve třídě najednou objevila i paní učitelka. Děti už si na to zvykly. Nikdo nebyl překvapený, nikdo se nedivil. Prostě tady najednou byla a další hodina mohla začít.

„Dám vám hádanku. Dobře poslouchejte,“ navnadila děti.

Všichni se na ni upřeně zadívali. Dokonce i René Stojka a Standa Horák. Od té doby, co je učila víla Jasmína, zlobili mnohem méně než dříve.

„Které velké zvíře má chobot?“ zeptala se paní učitelka.

„Chobotnice,“ vykřikl bez rozmýšlení Standa Horák. Kdyby seděl na kouzelné židli, kterou Jasmína používala při zkoušení, určitě by se mu to nestalo.

Celá třída se hlasitě rozesmála.

Co všechno víte?

„Všichni určitě dobře víte, že slon má chobot. Chapadla patří chobotnici. Ta ovšem žije ve vodě. V moři,“ vysvětlila dětem paní učitelka.

„Já už jsem byla u moře,“ vykřikla Lída.

Jasmína se usmála a pokývala hlavou. Hned ale Lídě připomněla, že by se měla hlásit o slovo. „Když se budeme překřikovat, bude to tu vypadat jako u paviánů.“

Honzík se začal hlásit. Rukou třepal ve vzduchu, aby si ho paní učitelka všimla.

„Copak, Honzo?“ vybídla ho.

„Co jsou to paviáni?“

Paní učitelka Honzovi neodpověděla hned, jak to měla ve zvyku. Jen se zamyšleně usmála a potom položila otázku celé třídě.

„Kdo z vás zná paviány?“

Přihlásilo se asi pět dětí. Učitelka Jasmína smutně pokrčila rameny. Čekala, že jich bude více. Stále dětem neodpověděla.

„Jistě víte, že jsou zvířata, která žijí na zemi, jiná zase pod zemí, ve vodě nebo ve vzduchu. Některá zvířata mají peří, jiná srst a některá jen pokožku. Některá jsou malá, jiná velká. A taky vydávají různé zvuky. Myslím, že bychom je měli znát, když s nimi žijeme na stejné planetě. Zajímalo by mě, co všechno o zvířatech víte. Které zvíře létá ve vzduchu?“

Ve třídě se zvedl les rukou. Hlásili se snad všichni. Kromě Standy Horáka a Reného Stojky. Paní učitelka začala děti postupně vyvolávat.

„Sova, čáp, vrabec, orel, vrána,“ ozývaly se správné odpovědi.

„Netopýr,“ odpověděl Jirka.

„Výborně!“ pochválila ho víla Jasmína. „Většinou létají ptáci, ale netopýr je létající savec.“ Pak se obrátila ke zbytku třídy a dala dětem další úkol: „Teď mi zkuste říci nějaké zvíře, které začíná na písmeno Ž.“

To už se hlásilo méně dětí. Ale i tak se paní učitelka dozvěděla, co potřebovala.

„Žába, želva, žralok, žirafa, žížala,“ odpovídaly děti, když je paní učitelka vyvolala. Byly to správné odpovědi, se kterými byla spokojená. Při zkoušení ji ovšem něco napadlo. Připraví dětem překvapení!

Jak se chovat v zoo

„Za chvíli nám zvonek oznámí konec hodiny. Ale co kdybychom si hned po velké přestávce udělali výlet?“

„Jo, ano, jupí, hurá!“ burácela třída. Žáci samou radostí zapomněli, že se při vyučování nemá vykřikovat.

„A kam poletíme?“ ptal se zvědavě Filip. S paní učitelkou Jasmínou už byly děti zvyklé na ledacos. Na výlety jezdily hromadnou dopravou jen zřídka. Většinou se o jejich cestování postaralo nějaké kouzlo. Nebo prostě někam přeletěly. Byly to báječné okamžiky a všichni tyhle výlety milovali.

„Mohli bychom navštívit zoologickou zahradu,“ odpověděla paní učitelka.

Děti opět zajásaly, ale ona si dala prst před pusu a všichni se v tu ránu ztišili.

„V zoologické zahradě žije mnoho vzácných zvířat. Abychom jim neubližovali, musíme vědět, jak se tam máme chovat.“

„Slušně,“ odpověděla Adélka.

„Správně, Adélko. Ale co to znamená?“

„Že každé zvířátko hezky pozdravíme,“ odpověděl místo Adélky Jirka a celá třída se opět rozesmála.

„Zvířátka zdravit nemusíme, protože naší řeči stejně nerozumějí,“ objasnila dětem Jasmína. „Ale neměli bychom jim dělat nic, co se jim nelíbí. Nesmíme po nich nic házet. Nesmíme je tahat za ocas nebo jim vytrhávat peří.“

„Ani pávovi?“ zeptal se Lukáš.

Paní učitelka přísně zavrtěla hlavou. „A taky je důležité, abyste se před zvířátky chovali tiše. Víte proč?“

Teď se přihlásila ke slovu Maruška: „Protože zvířátka by se nás polekala a utekla by.“

„Máš pravdu, Maruško. Zvířátka by mohla být z našeho křiku vystrašená. Nejspíš by neutekla, protože jsou v klecích a ve výběhu. Ale měla by strach. Každý z vás určitě někdy zažil strach. Je to velmi nepříjemný pocit. A taky nebudeme zvířátka krmit lidským jídlem. Každé zvíře potřebuje ke krmení něco jiného. Krmí je ošetřovatelé, kteří se o zvířátka starají. Ti nejlépe vědí, co komu prospívá.“

Tajný výlet

O velké přestávce se děti nasvačily a pak s napětím čekaly, co se bude dít. Když zazvonilo na další hodinu, jejich kouzelná víla se objevila ve dveřích třídy. Všichni byli tiše. Nikdo nevydal ani hlásku, aby si to paní učitelka s výletem nerozmyslela. Pod paží si přinesla dlouhý hedvábný šál a rozprostřela ho na zemi před tabulí.

„Posaďte se tady na ten šál,“ vybídla děti.

Každý si našel nějaké volné místo. Když pro Lucku a Jendu místo nezbylo, šál ještě o kousek povyrostl.

„To je něco jako létající koberec?“ zeptal se zvědavě Filip.

„A není to moc tenké? Nemůže se to protrhnout?“ strachovala se Petřička.

„Ničeho se nebojte,“ ujistila je Jasmína Bílá. „Nadechněte se, vydechněte a pak zavřete oči!“

Děti poslechly. Dobře věděly, že v kouzelné třídě s kouzelnou paní učitelkou se jim nemůže nic stát.

Třídou se rozléhaly hlasité nádechy a výdechy. Pak se do ticha začaly ozývat podivné zvuky. Děti postupně otevíraly oči. Byly zvědavé, co se stalo. Myslely si, že mají ve třídě zoologickou zahradu. Ale kdepak! Nějakým kouzlem se ocitly v zoo. Teď seděly na šálu uprostřed louky. Všude kolem viděly klece a výběhy se zvířátky. Některé děti to v zoologické zahradě znaly, protože tam byly na výletě s rodiči. Standa Horák a René Stojka ale v zoo nikdy nebyli, a tak se všemu divili. Připadali si jako v pohádce.

Paní učitelka děti vybídla, aby se postavily. Srolovala svůj hedvábný šál. Ten se najednou zmenšil tak, že se jí pohodlně vešel do kabelky.

„Postupně se seznámíme se všemi zvířecími kamarády. Ale nezapomeňte, co jsme si říkali. Doufám, že se budete ke zvířatům i k sobě navzájem chovat slušně!“

Děti souhlasně přikývly. A nejen to. Opravdu se snažily být hodné. Mluvily tiše a nedělaly žádné prudké pohyby, aby zvířátka zbytečně nelekaly.

Houpačka

„Tady máme velké suchozemské želvy,“ upozornila děti paní učitelka. „Chrání je pevný krunýř. Je kostěný a velmi těžký. Proto chodí želvy tak pomalu.“

„Jako Adélka!“ posmíval se Standa Horák.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelná třída v zoo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.