Zvířecí detektivka
Ve vlčím doupěti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Starobiněcová

Zvířecí detektivka – Ve vlčím doupěti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KAPITOLA 1
VE KTERÉ SE VŠICHNI DOZVĚDÍ O VRAŽDĚ

V baru U Součků bylo jako obvykle narváno k prasknutí. Ti, na které už nevyšel volný stůl, jedli z podlahy. Jezevec Starší probodl pohledem dva přespolní sýčky usazené pod sousedním stolem a usrkávající slámkami kalné muchito. To Jezevec se k něčemu takovému jaktěživ nesnížil. Sedět se má přece u stolu. V krajním případě na baru. Pít muchito pod stolem, to je naprosto pod úroveň. Navíc takoví, jako jsou tihle dva sýčci, by muchito neměli pít vůbec – kdyby se ho ostatně zeptali na jeho názor, řekl by jim to přímo do očí. Jezevec Starší se v muchitu vyznal jako málokdo. A v sýčcích se vyznal taky. Tenhle sladkotrpký koktejl s kvašenými mouchami domácími je nápoj dosti zrádný. Takový sýček si objedná jedno, pak další a další – a už si notuje ty své utahané lidovky a oči mu zahaluje ptačí mlha…

„Co to bude?“ zaječel na něj z bezprostřední blízkosti číšník Jot – možná chtěl překřičet hluk v místnosti, dost možná to však byly jen nervy.

Jezevec chodil do baru U Součků každý pátek. Ne proto, že by snad v Dalekém lese nebyla jiná hospoda – ačkoli tady skutečně žádná jiná nebyla – ale prostě proto, že měl tohle místo rád. Po dlouhém pracovním týdnu se tady mohl trochu uvolnit, zašvihat vousy do rytmu hudebního stylu třesk’n’plesk, poklábosit s přáteli a v neposlední řadě i něco dobrého zakousnout. Například specialitu šéfkuchaře zvanou piňa kláda – obrovskou, tučnou, ztrouchnivělou a plnou larev zlehka usušených na slunci…

„Dám si kládu…“

Ne, ne, ne! Dal si přece předsevzetí, že zhubne. Musí shodit přebytečný tuk, právě kvůli tomu tuku není vůbec ve formě. Jak má pronásledovat zločince s takovým množstvím jezevčího tuku? Takže hezky pravidelně běhat a malé porce jídla. Zdravého jídla…

„Piňa kládu?“ zeptal se jízlivě Jot.

„Ne. Kládu vlastně ne…“

„Tak se rozhodněte!“ zavřískal Jot a mrštil na podlahu svým notesem na objednávky. „Co teda zatraceně chcete? Je vás tady fůra, a já jsem sám! Jsem tady dočista sám! A všichni po mně něco chtějí! Bože můj! Ach-cha-cha-cha-cha-a-a!“

Číšník Jot se zmítal v záchvatu chechotu. Jot byl psychicky značně nevyrovnaný kojot, chechot u něj obvykle přecházel v nářek a všechno to bylo kvůli jeho nešťastnému dětství. Kojoti z jeho smečky se živili jako banditi v Blízkém lese. Jezevec Starší je svého času několikrát vyzýval, aby se dali na cestu nápravy, varoval je, že zločin jim nic dobrého nepřinese, nic s nimi však nezmohl, na zločince z Blízkého lesa se jeho pravomoc nevztahovala… Mohl tedy pouze dávat dobré rady, kterým se však kojoti jen chechtali. Jednoho dne je ale všechny pobili jiní banditi v potyčce o pohraniční území u jezera. Během jediné noci zahynuli všichni. Všichni až na Jota, který byl tehdy ještě dítě a stačil se včas ukrýt. Jezevec Starší, který se pak objevil na místě, kde k šarvátce došlo, malého Jota vzal, odvedl ho sem do Dalekého lesa a postaral se o to, aby se mu dostalo náležité výchovy u zvířat dodržujících zákony a aby nesklouzl na nebezpečnou dráhu zločinu…

„Ach-cha-cha! Nejdřív tohle, pak zas tamto!“ naříkal Jot. „Nejdřív chce kládu, pak zas nechce kládu!“

Oba sýčci se odtrhli od muchita a pohoršeně na Jota zírali velkýma kulatýma očima. Na zobáku jednoho z nich zůstala viset vypasená kvašená moucha.

„Dost té hysterie, chlapče,“ řekl Jezevec, „seber se přece trochu! A vy, na co čučíte?“ otočil se směrem k sýčkům. „To jste ještě nikdy neviděli kojota?“

„Vyzývavé a konfliktní chování,“ prohlásil zasmušile sýček s mouchou na zobáku.

„Šokující scéna,“ konstatoval sýček bez mouchy, „utrpěli jsme značné trauma.“

„Jsme sýčci advokáti. Požadujeme kompenzaci za morální újmu. Porci jídla od šéfkuchaře zdarma,“ uzavřel sýček, který měl původně na zobáku mouchu, ovšem teď už byl bez mouchy, jelikož ta zatím spadla z jeho zobáku na podlahu.

„Porci jídla zdarma?!“ zavyl kojot Jot. „A co kdybych udělal takové porce jídla z vás dvou?! Vrabce se zelím! Slepice na paprice!“

„Vyhrožování smrtí,“ pravil jeden ze sýčků.

„Před svědky,“ zavrtěl zobákem druhý.

„Jako Starší jezevec Policie Dalekého lesa,“ vmísil se do hovoru Jezevec Starší, „jsem povinen upozornit vás, že u nás v Dalekém lese platí zákaz znečišťování veřejných prostor. Jeho porušení se trestá pokutou.“

„My nikdy nic neznečišťujeme!“ dotčeně odtušili oba sýčci sborem.

„A co ta moucha?“ řekl významně Jezevec. „Zahodili jste na zem mouchu. Ale dobře, protentokrát vám to ještě prominu. Daleký les je vlídné a pohostinné místo. Tak co s tím uděláme? Vy si seberete svoji mouchu a ty,“ Jezevec se obrátil na Jota, „ty přineseš pánům sýčkům piňa kládu jako pozornost podniku.“

„Takže zase kládu?“ zavyl Jot. „Nejdřív kládu jo, potom kládu ne, pak zas kládu jo, potom…“

„Tak dost, přestaň s tím kňučením!“ přerušil ho ostře Jezevec. „Pro ně kládu, pro mě carpaccio z dešťovek a mému příteli, který hned přijde, přines sójovou myší paštiku a…“

„Dám si to samé co Jezevec!“ Jezevecour se jako vždy prodral davem v baru zcela nepozorovaně a vyskočil na stoličku, jako by se právě zjevil odněkud z paralelního vesmíru. Ještě před chvílí tu nebyl – a najednou tady prostě je: uši špičaté jako věžičky, vousy naježené, ocas se pohupuje do rytmu hudebního stylu třesk’n’plesk a na tváři se blyští dva vlhké, čerstvě namalované černé pruhy.

„Můj mladý příteli,“ poplácal ho Jezevec otcovsky po rameni, „tobě moje jídlo chutnat nebude. Objednal jsem si carpaccio z dešťovek, jen takovou lehkou svačinku, abych do sebe nedostával moc tuku… Syrové plátky dešťovek nejsou vhodné jídlo pro zvíře tvého druhu…“

„Podle druhu jsem jezevecour!“ prohlásil podrážděně Jezevecour. „Mám přece pruhy! Jezevčí strava mi naprosto vyhovuje. Takže mi přineste carpaccio z dešťovek!“

„Prý přineste mu!“ vyštěkl znovu Jot, zatímco sýčci advokáti předstírali, že se plně věnují usrkávání svého muchita. „Přineste mu tohle, přineste mu tamto, přineste mu, já nevím co! Jednou myši, pak zase dešťovky, pak žížaly, potom křížaly! Jednou je to kocour, pak zas není kocour…“

„Jsem jezevecour,“ opáčil tvrdošíjně Jezevecour, „mladší jezevec Policie Dalekého lesa. A dám si carpaccio.“

„Dvakrát carpaccio z žížal na pětku!“ zaúpěl číšník Jot a odkráčel směrem ke kuchyni. „A piňa kládu pod sedmičku jako pozornost podniku, ať se tím udáví…!“

„… Kvákají žáby,“ prohlásil Jezevecour, poté, co vyvrátil své trojúhelníkové ucho do naprosto nepředstavitelného úhlu, „někde se muselo něco stát.“

„Žáby někdy kvákají jen tak,“ odvětil zkušeně Jezevec.

„A co když se stal nějaký vážný zločin?“ řekl Jezevecour a v hlavě se mu rozsvítila jiskřička naděje. Chtěl ji skrýt, ale vůbec se mu to nedařilo.

„Ty bys chtěl, aby se v Dalekém lese stal nějaký vážný zločin?“ zeptal se přísně Jezevec.

„Samozřejmě že ne,“ řekl Jezevecour, přimhouřil jedno oko a nervózně se podrbal v pruhu na tváři.

Samozřejmě že ano. Chtěl, aby v Dalekém lese už konečně někdo spáchal skutečný zvířecí zločin, nějaké opravdové zvěrstvo. Moc dobře chápal, jak je pro všechny obyvatele lesa důležitý klid, bezpečí a vzájemná důvěra… Ale všechny ty drobné nesmělé přestupky, ze kterých se skládal jeho každodenní život – těch už měl až po krk! Krádež cedrové šišky, neuklizený trus na pasece, vyškubnuté pero z ocasu – koho to zajímá? Tyhle delikty zcela postrádaly fantazii, smělost, krutost i zákeřnost. Takové zločince Jezevecour chytat netoužil, kvůli nim do služby u Policie Dalekého lesa nevstupoval…

Kojot Jot před ně položil carpaccio, přičemž třískl talíři o stůl tak silně, že kousky syrových žížal vyskákaly na stůl a začaly se rozlézat do všech stran v marné snaze o záchranu.

„Takový vážný zločin, to je vždycky neštěstí,“ řekl Jezevec Starší, pohlédl úkosem na Jota, hbitě sesbíral ze stolu plazící se kousky a vložil si je do úst. „Vždycky je to něčí tragédie, něčí ztráta. A někdy dokonce něčí smrt. Rozumíš, Jezevecoure?“

„Rozumím,“ odvětil Jezevecour a smutně se podíval do svého talíře. Jíst žížaly se mu ani za mák nechtělo. Líně si nabodl na drápek kousek carpaccia – ten, co se mu zdál ze všech nejživější – vytáhl ho z talíře a tlapkou ho začal postrkávat k okraji stolu.

„Nehraj si s tím jídlem,“ řekl přísně Jezevec, ale hned vzápětí se zarazil. „Promiň, synku. Už jsi úplně dospělý, a já tě pořád napomínám. Jez, jak chceš.“

Žabí kvákání sílilo.

„To nekvákají jen tak.“ Jezevecourovi se zježila srst na zádech. „Vysílají zprávy přes KvakApp. Je to pořádná ostuda, že my, příslušníci Policie Dalekého lesa, nemáme účet na žabí sociální síti. Všechno se tak dozvídáme jako poslední!“

„Já tyhle moderní serepetičky nemusím,“ zamračil se Jezevec Starší. „Když se objeví nějaká závažná informace, nějaká sojka nám ji jistě donese… Jen se podívej kolem sebe, KvakApp tady nemá nikdo. Ve starém dobrém baru U Součků se prostě od dob mého mládí vůbec nic nezmě…“

„Kvak!“

Do restaurace se vřítily dvě hnědé bradavičnaté žáby a skočily přímo pod sousední stůl ke dvěma sýčkům, kteří tam seděli nad piňa kládou s tak kyselými výrazy, jako by to byl špalek z jejich rodného dubu.

„Kvak! Vražda! Kvak! Vražda!“ spustily žáby.

„Koho zabili?“ zeptali se jednohlasně Jezevec s Jezevecourem.

„Koho zabili?“ vyzvídali rozrušení baroví hosté.

„Kvak! Neřekneme! Nic vám kvak neřekneme! Nejste na kvak! KvakAppu! Řekneme to jenom sýčkům! Kvak!“

A pošeptali sýčkům něco do ucha.

„Jménem zákona,“ pronesl zasmušile Jezevec Starší, „vám, ropuchy, nařizuji, abyste okamžitě poskytly policii veškeré informace!“

„Vražda-a-a-a!“ ozval se známý nakřáplý hlas Sojky. „Zví-í-í-řecí-í-í vražda!“

Do restaurace vpadla udýchaná Sojka a upustila na zem chomáč šedých chlupů.

„Informátorko Sojko, podej hlášení,“ řekl Jezevec a zachmuřeně si prohlédl chomáč chlupů. Uvnitř byl vlhký a červený. Jezevec Starší k němu přičichl: krev!

„Někdo zabil Zajíce,“ zajíkala se slzami Sojka, „někdo naprosto zvěrsky zabil Zajíce. A nejen zabil…, ale i s… s… snědl.“

V baru U Součků na několik vteřin zavládlo naprosté ticho.

Nato se dva sýčci vypotáceli zpod sousedního stolu, rozpřáhli křídla a spustili svou utahanou soví lidovku: „Jó-ó-ó, my jsme sýčci, sýčci, sýčci, podáme si, koho chcete, stačí jenom říci, říci, říci, hú-hú-hú! Nesýčkujem nadarmo, nepracujem zadarmo, když se dáme do díla, jen to zasyčí, hú-hú-hú!“

„Kdo to udělal?“ procedil skrz pobledlé rty číšník Jot. „Kdo zabil Zajíce?“

„My to objasníme,“ řekl zachmuřeně Jezevec Starší, „viník trestu neunikne.“

„Přesně tak,“ přikývl Jezevecour, který už teď litoval, že tolik toužil po opravdovém zločinu. Zajíce mu bylo líto. Zajíc byl fajn kluk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvířecí detektivka – Ve vlčím doupěti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.