Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

KŘESŤANSKÉ UČENÍ

(a jiné náboženské spisy)

sv. 7

Nakladatelství Michal Legelli

2020

Lev Nikolajevič Tolstoj

Křesťanské učení
(a jiné náboženské spisy)

podle posledních českých překladů

J. Bečky a K. Velemínského

nakladatelem B. Kočí

v Praze roku 1924 a 1925

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 21. publikaci

elektronické vydání první

196 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2020

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-10-7 (epub)

ISBN 978-80-88329-11-4 (azw3)

CO JEST NÁBOŽENSTVÍ A CO JE PODSTATOU JEHO?

I. kapitola

Vždy, v každé lidské společnosti v určitém období jejího života přicházela doba, kdy náboženství začalo se odkláněti od svého základního smyslu, pak se odklánělo vždy víc a více, ztrácelo svůj původní význam a konečně strnulo ve formách jednou ustálených, a tu jeho vliv na lidský život byl stále menší a menší.

V takových obdobích vzdělaná menšina, která nevěřila existujícím náboženským učením, se jen tváří, že v ně věří, protože je považuje za nutné, aby udržela davy lidu v ustáleném pořádku života; davy lidu, ačkoliv se drží setrvačně jednou ustálených forem náboženských, ve svém životě neřídí se již potřebami náboženskými, nýbrž jen národními zvyky a státními zákony.

Tak bylo mnohokráte v různých lidských společnostech. Ale nikdy nebylo toho, co se děje nyní v naší křesťanské společnosti. Nikdy nebylo toho, aby bohatá, vládnoucí a vzdělanější menšina, která má nejvíce vlivu na davy, nejen nevěřila v existující náboženství, nýbrž byla přesvědčena o tom, že v naší době nepotřebujeme již vůbec náboženství, a vštěpovala lidem, kteří pochybují o pravdivosti náboženského vyznání, ne nějak rozumnější a jasnější náboženské učení než je to, které existuje, nýbrž že náboženství nejen přežilo svůj čas a stalo se nyní neužitečným, ba škodlivým orgánem společenského života asi jako slepé střevo v lidském organismu. Lidé toho druhu vysvětlují náboženství ne jako něco nám známého z vnitřní zkušenosti, nýbrž jako vnější jev, jako nemoc, kterou můžeme stopovati jen podle vnějších příznaků.

Náboženství podle mínění jedněch z těchto lidí vzniklo z oduševňování všech jevů přírody (animismus), podle mínění druhých z představy o možnosti styků s mrtvými předky, podle mínění třetích ze strachu před přírodními silami. A protože, — tak uvažují dále učenci naší doby, — věda dokázala, že stromy a kameny nemohou býti oduševnělé a zemřelí předkové nemohou cítiti, co dělají živí, a že přírodní jevy se vysvětlují vlastními příčinami, zmizela také nutnost náboženství i všech těch omezení, kterými spoutali se lidé pro náboženská vyznání. Podle mínění učenců období nevědomosti bylo obdobím náboženským. Toto období lidstvo dávno prožilo, zbyly řídké, atavistické jeho příznaky. Pak bylo období metafyzické a i to minulo. Nyní my, vzdělaní lidé, žijeme ve vědeckém období, v období pozitivní vědy, která zastupuje náboženství a přivádí lidstvo na tak vysoký stupeň vývoje, jakého by nikdy nemohlo dostoupiti, kdyby se podřizovalo pověrčivým učením náboženským.

Začátkem roku 1901 znamenitý učenec francouzský Berthelot pronesl řeč[1], v níž oznámil svým posluchačům myšlenku, že doba náboženství minula a že náboženství musí býti nyní nahrazeno vědou. Cituji tu řeč proto, že mi první padla do rukou a že byla pronesena v hlavním městě vzdělaného světa učencem všemi uznávaným; tato myšlenka však jest pronášena stále a všude, od filosofických pojednání až po novinářské fejetony. Pan Berthelot v této řeči praví, že dříve byly dva principy, které povznášely lidstvo: síla a náboženství. Nyní však tyto hybné složky staly se zbytečnými, protože na jejich místo vstoupila věda. Vědou p. Berthelot, stejně jako všichni lidé, kteří věří ve vědu, rozumí takovou vědu, která objímá celou oblast lidských poznatků harmonicky spojených a podle své důležitosti mezi sebou roztříděných a má takové metody, že všecky získané výsledky tvoří nepochybnou pravdu. Ale protože takové vědy ve skutečnosti není, nýbrž to, co se nazývá vědou, jest souhrn nahodilých poznatků, které mezi sebou ničím nesouvisí a jsou často naprosto nepotřebné a nejen netvoří nespornou pravdu, nýbrž veskrze nejhrubší bludy, jež dnes vydáváme za pravdy a zítra je odvrhujeme, zřejmě tedy neexistuje ani taková věc, která by podle mínění p. Berthelota musila nahraditi náboženství. A proto tvrzení p. Berthelota i lidí, kteří s ním souhlasí, že věda nahradí náboženství, jest úplně libovolné a zbudované na neodůvodněné víře v neomylnou vědu, zcela podobné víře v neomylnou církev. Zatím však lidé, kteří se nazývají i považují za učence, jsou naprosto přesvědčeni, že jest již taková věda, která musí i může nahraditi náboženství a nyní dokonce je odstranila.

»Náboženství se přežilo, věřiti v něco kromě vědy jest nevzdělanost. Věda zařídí všechno, čeho jest zapotřebí, a v životě musíme se říditi nyní pouze vědou,« myslí si a říkají učenci i ti lidé z davu, kteří, byť byli na hony vzdáleni vědě, věří učencům a spolu s nimi tvrdí, že náboženství je přežilá pověra a v životě že se musíme říditi jen vědou, totiž vlastně ničím, protože věda pro svůj cíl, bádání všeho existujícího, nemůže vůbec dáti vodítko životu lidskému.

Poznámky:

[1] »Revue de Paris« v lednu 1901.

II. kapitola

Učenci naší doby rozhodli, že náboženství není nutné, že věda je nahradí nebo již nahradila, ale zatím dříve ani nyní bez náboženství nikdy nežila a nemůže žíti ani jediná lidská společnost, ani jediný rozumný člověk. Říkám: rozumný člověk, protože nerozumný člověk může žíti bez náboženství stejně jako zvíře. Ale rozumný člověk nemůže žíti bez náboženství proto, že náboženství rozumnému člověku dává nutný návod, co musí dělati a co musí dělati dříve a co potom. Rozumný člověk nemůže žíti bez náboženství zejména proto, že rozum jest přirozenou vlastností jeho. Každé zvíře řídí se ve svých skutcích, kromě těch, k nimž je žene přímá potřeba uspokojiti vlastní žádosti, představou o nejbližších následcích svého činu. Když si zvíře uvědomí tyto následky těmi poznávacími prostředky, které má, uvádí v souhlas s těmito následky své činy a vždy bez váhání jedná stejně, ve shodě s tou představou. Tak např. včela letí pro med a přináší jej do úlu, protože v zimě potřebuje nashromážděné potravy pro sebe a pro mladé, a kromě těchto představ nezná a nemůže znáti již ničeho; stejně jedná i pták, když si staví hnízdo nebo když odlétá ze severu na jih nebo naopak. Stejně jedná každé zvíře pří každém činu, který nevyplývá z bezprostřední, současné potřeby, nýbrž který jest podmíněn představami očekávaných následků. Ale není tak s člověkem. Rozdíl mezi člověkem a zvířetem jest ten, že poznávací schopnosti zvířete jsou omezeny na to, co nazýváme instinktem, kdežto základní poznávací schopností člověkovou jest rozum. Včela, která sbírá potravu, nemůže míti pochybností o tom, je-li dobré nebo špatné, že ji sbírá. Ale člověk, když sklízí obilí nebo plody, nemůže nemysliti na to, zda neničí pro budoucno vzrůst obilí nebo plodů, nebo na to, zda neodnímá touto sklizní potravu bližním. Nemůže nemysliti také na to, co bude z těch dětí, které živí, atd. Nejdůležitější životní otázky nemohou býti rozumným člověkem řešeny právě pro hojné následky, kterých nemůže neviděti. Každý rozumný člověk, když to neví, tedy cítí, že v nejvážnějších životních otázkách nemůže se říditi osobními citovými pohnutkami ani představami o nejbližších následcích svého jednání, protože vidí těchto následků příliš mnoho různých a často protikladných, tj. takových, které stejně pravděpodobně mohou býti blahodárné nebo škodlivé, stejně pro něho jako pro jiné lidi. Jest legenda, jak anděl, který sestoupil na zemi do bohabojné rodiny, zabil dítě v kolébce, a když se ho tázali, proč to udělal, vysvětlil, že dítě by se stalo náramným zlodějem a přineslo by rodině neštěstí. A nejen otázka, zda lidský život jest užitečný, neužitečný nebo škodlivý, nýbrž vůbec nejdůležitější životní otázky nemohou býti rozumným člověkem řešeny podle toho, jak odhaduje jejich nejbližší vztahy a následky. Rozumný člověk nemůže se spokojiti těmi představami, které řídí skutky zvířat. Člověk může se dívati na sebe jako na zvíře mezi zvířaty, může se na sebe dívati jako na člena rodiny i jako na člena společnosti, národa, který žije, po staletí, může, ba naprosto musí (protože ho k tomu nezadržitelně pudí jeho rozum) dívati se na sebe jako na část celého nekonečného světa, který žije nekonečnou dobu. A proto rozumný člověk musil by udělati a vždy dělal vzhledem k nekonečně malým životním faktům, která mohou míti vliv na jeho činy, to, co v matematice nazýváme integrováním, totiž musil by stanoviti kromě svého poměru k nejbližším jevům života i svůj vztah k celému světu, nekonečnému časově i prostorově, a chápanému jako jediný celek. A takové stanovení poměru člověka k tomu celku, jehož částí se cítí a z něhož vyvozuje návod pro své skutky, jest právě to, co se nazývalo a nazývá náboženstvím. A proto náboženství vždycky bylo a nemůže přestati býti nutností a neodstranitelnou podmínkou života rozumného člověka a rozumného lidstva.

III. kapitola

A tak chápali vždycky náboženství lidé, kteří nebyli zbaveni vyššího, tj. náboženského poznání, odlišujícího člověka od zvířete. Nejstarší a nejobvyklejší určení náboženství, z něhož povstalo i samo slovo »religio« (religare = spojovati) je v tom, že náboženství jest spojení s Bohem. Les obligations de l’homme envers Dieu voilà la religion.[2], praví Vauvenargue. Tentýž význam přičítá náboženství Schleiermacher a Feuerbach, když uznává za základ náboženství poznání člověka o jeho závislosti na Bohu. La religion est une affaire entre chaque homme et Dieu.[3] (Beyle.) La religion est le résultat des besoins de l’âme et des effets de l’intelligence.[4] (B. Constant.) Náboženství jest určitý způsob, jak se uskutečňuje poměr člověka k nadlidským a tajemným silám, na nichž se cítí závislý. (Goblet d’Alviela.) Náboženství jest určení lidského života tím, že souvisí lidská duše s tím tajemným duchem, jehož moc nad světem i nad sebou člověk uznává a s nímž se cítí sjednocen. (A. Reville.)

A tak podstatu náboženství chápali a také nyní chápou lidé, kteří nejsou zbaveni vyšší schopnosti lidské, jako stanovení poměru člověka k nekonečné bytosti nebo bytostem, jejichž moc nad sebou cítí. A tento poměr, ať jest sebe rozdílnější u různých národů a v různých dobách, vždycky určoval lidem jejich poslání v životě, z něhož vyplýval přirozeně i návod pro jejich jednání. Žid chápal svůj poměr k nekonečnu tak, že jest členem národa, jejž vyvolil Bůh ze všech národů, a proto musí zachovávati před Bohem smlouvu, kterou Bůh uzavřel s tímto národem. Řek chápal svůj poměr tak, že musí, poněvadž jest závislý na představitelích nekonečna, na bozích, dělati to, co jest jim příjemné. Bráhman pochopil svůj poměr k nekonečnému Brahmovi tak, že jest projevem tohoto Brahmy a proto musí se odříkati života a tím usilovati o spojení s touto vyšší bytostí. Buddhista chápal a chápe svůj poměr k nekonečnu tak, že při přechodu z jedné formy života do druhé nutně trpí, strasti pak pocházejí z vášní a žádostí, a proto musí usilovati, aby zničil všecky vášně a přání a přešel v Nirvánu. Každé náboženství stanoví poměr člověka k nekonečnému bytí, o němž cítí, že jest ho účasten a z něhož vyvozuje vodítko pro své jednání. A proto, neurčuje-li náboženství poměr člověka k nekonečnu, jako např. modlářství nebo kouzelnictví, není to již náboženství, nýbrž jenom jeho zrůda. Určuje-li náboženství přece poměr člověka k Bohu, ale určuje-li jej tvrzeními, která nejsou ve shodě s rozumem a současnými vědomostmi lidskými, protože člověk nemůže věřiti v taková tvrzení, rovněž ani to není náboženství, nýbrž jeho nápodoba. Nespojuje-li náboženství život člověka s nekonečným bytím, rovněž to není náboženství. A rovněž není náboženstvím, když se vyžaduje víra v takové předpoklady, z nichž nevyplývá určitý směr lidské činnosti.

Pravé náboženství jest takový poměr, souhlasný s rozumem a lidskými poznatky a člověkem stanovený k nekonečnému životu kolem něho, který spojuje jeho život s tou nekonečností a řídí jeho činy.

Poznámky:

[2] Povinnosti člověka k Bohu — toť náboženství.

[3] Náboženství jest vztah mezi každým člověkem a Bohem.

[4] Náboženství jest výsledek potřeb duše a účinků inteligence.

IV. kapitola

Učenci naší doby přes to, že lidé nežili a nežijí nikdy a nikde bez náboženství, říkají, jako ten nedobrovolný lékař moliérovský, který tvrdí, že játra jsou na levé straně: nous avons changé tout cela,[5] a jest možno i nutno žíti bez náboženství. Ale náboženství, jako bylo, jest stále hlavní pružinou, srdcem života lidských společností, a bez ní, stejně jako bez srdce, nemůže býti rozumný život. Bylo a jest mnoho různých náboženství, protože vyjádření poměru člověka k nekonečnu, k Bohu nebo k bohům, jest různé podle doby i podle vývojového stupně rozličných národů, ale nikdy ani jediná lidská společnost od těch dob, kdy se lidé stali rozumnými bytostmi, nemohla žíti a proto ani nežila a nemůže žíti bez náboženství.

Pravda, bývala a bývají v životě národů období, kdy existující náboženství byla tak znetvořena a tak se odchýlila od života, že už života neřídila. Ale toto odklizení vlivu náboženství na lidský život, které se objevuje v určité době u každého náboženství, bylo jen dočasné. Náboženství, jako všechno živé, má vlastnost zroditi se, rozvíjeti, stárnouti, umírati, zase obrozovati a obrozovati se vždy ve formě dokonalejší než dříve. Po období vyššího vývoje náboženského vždy přichází období, kdy ochabuje a skomírá, a po něm následuje obyčejně období obrození a vytvoření rozumnějšího a jasnějšího náboženského učení než dříve. Taková období rozvoje, úpadku a obrození byla ve všech náboženstvích: v hlubokomyslném náboženství bráhmanském, v němž, jakmile začalo stárnouti a strnulo v hrubých formách pevně stanovených a vzdálených jeho základního smyslu, objevilo se na jedné straně obrození bráhmanství a na druhé straně vznešené učení buddhistické, které povzneslo lidstvo v tom, jak chápalo svůj poměr k nekonečnu. Takový úpadek byl v řeckém i římském náboženství, a rovněž vzápětí za úpadkem, který dospěl nejvyššího stupně, se objevilo křesťanství. Totéž bylo i s církevním křesťanstvím, které v Byzancii se zvrhlo v modlářství a mnohobožství, když v protikladu tomuto zvrácenému křesťanství se objevilo na jedné straně pavliciánství, na druhé straně — jako odpor proti učení o trojici a bohorodičce — přísné mohamedánství se svým základním dogmatem jediného Boha. Totéž se stalo i se středověkým křesťanstvím papežským, které vzbudilo reformaci. A tak období úpadku náboženství ve smyslu působení na většinu lidí jest nezbytnou podmínkou života a rozvoje všech náboženských učení. Vyplývá z toho, že každé náboženské učení, ať jest sebe více hrubé, ve své pravé podstatě vždycky určuje poměr člověka k nekonečnu, stejný pro všecky lidi. Každé náboženství uznává člověka za stejně nicotného před nekonečností a proto každé náboženství vždycky zařazuje pojem rovnosti všech lidí před to, co považuje za Boha, ať jest to blesk, vítr, strom, zvíře, hrdina, mrtvý nebo dokonce živý císař, jako bylo v Římě. A tak uznání rovnosti lidské jest nutnou, základní vlastností každého náboženství. Ale protože rovnosti lidí ve skutečnosti nikdy a nikde nebylo a není, tedy, jakmile se objevilo nové náboženské učení, které vždycky zahrnovalo v sobě uznání rovnosti všech lidí, ihned ti lidé, pro něž nerovnost byla výhodná, snažili se utajiti tuto základní vlastnost náboženského učení tím, že znetvořili samotné náboženské učení. Tak se dálo vždycky a všude, kde se objevilo nové náboženské učení. A dálo se to většinou nevědomky, jen následkem toho, že lidé, pro něž nerovnost byla výhodná, lidé mocní, bohatí, snažili se všemi prostředky vtisknouti náboženskému učení takový smysl, při němž nerovnost by byla možna, pro to, aby se cítili spravedlivými před přijatým učením, aniž by musili změniti svůj život, znetvořené náboženství, v němž vládnoucí nad jinými mohli se považovati za spravedlivé, náboženství ustavičně hlásané davům, vštěpovalo i těmto davům, že poslouchati ty, kdož vládnou, jest požadavkem jejich vlastního náboženství.

Poznámky:

[5] Změnili jsme to všechno.

V. kapitola

Každou lidskou činnost způsobují tři pohnutky: cit, rozum a vnuknutí, právě ta vlastnost, kterou lékaři nazývají hypnózou. Někdy člověk jedná pouze z citu, když se snaží dosáhnouti toho, po čem touží; někdy jedná jen z rozumu, který mu ukazuje to, co musí dělati; někdy a nejčastěji člověk jedná proto, že on sám nebo jiní lidé vnukli mu určitou činnost, a on se nevědomky vnuknutí podvoluje. Za normálních podmínek životních všichni tři činitelé jsou účastni lidské činnosti. Cit táhne člověka k určité činnosti, rozum ověřuje tuto činnost, že je přiměřena danému prostředí, které jej obklopuje, s minulostí nebo předpokládanou budoucností, vnuknutí nutí člověka bez ohledu na cit a rozum vykonávati činy, vyvolané citem a potvrzené rozumem. Kdyby nebylo citu, člověk by nic nepodnikl; kdyby nebylo rozumu, člověk by se ihned podvolil mnohým protikladným citům, škodlivým sobě i jiným; kdyby nebylo schopnosti vzdáti se vnuknutí svému i jiných lidí, člověk by musil bez ustání zakoušeti ten pocit, který ho přiměl k nějaké činnosti, a stále by musil napínati svůj rozum, aby přezkoumal účelnost tohoto pocitu. A proto jsou nutni všichni tito tři činitelé na každou sebe prostší činnost. Jde-li člověk z místa na místo, děje se to proto, že cit ho přiměl, aby přešel z místa na místo, rozum ověřil tento úmysl, určil prostředek, jak jej vykonati (v tomto případu chůzi nějakou cestou) a svaly těla poslechnou a člověk jde po předepsané dráze. V tutéž dobu, kdy člověk jde, jeho cit i rozum se uvolňují pro jinou činnost, což by nemohlo býti, kdyby nebylo schopnosti podříditi se vnuknutí. Tak jest s každou lidskou činností a stejně i s nejdůležitější z nich: náboženskou činností. Cit vyvolává potřebu stanoviti poměr člověka k Bohu; rozum určuje tento poměr; vnuknutí nutí člověka k činnosti, vyplývající z tohoto poměru. Ale tak se to děje jen tehdy, když náboženství nebylo ještě znetvořeno. Ale jakmile začíná tento rozvrat, stále víc a více zesiluje se vnuknutí a oslabuje se činnost citu i rozumu. Prostředky vnuknutí jsou vždy a všude stejné. Tyto prostředky záleží v tom, abychom využili toho stavu člověka, kdy nejvíce jest přístupný vlivu (dětství, důležité životní události, smrt, porod, sňatek), a působili na něho výtvory umění: architektury, sochařství, malířství, hudby, divadelních představení a abychom v tomto stavu přístupnosti podobné té, jakou můžeme získati u některých lidí tím, že je zpola uspíme, vštípili člověku, co jest žádoucí pro ty, kdož to vštěpují.

Tento zjev lze pozorovati ve všech starých věroukách: ve vznešeném učení bráhmanském, které se zvrhlo v hrubé vzývání nesčetných obrazů a soch v různých chrámech za zpěvu a vykuřování; v starožidovském náboženství, které hlásali proroci a které se změnilo ve vzývání Boha ve velkolepém chrámu za slavnostních zpěvů a průvodů; ve vznešeném buddhismu, které se přeměnilo se svými kláštery a sochami Buddhovými, s nesčetnými slavnostními obřady v tajuplný lámaismus; i v taoismu s jeho čarodějstvím a zaklínáním.

Vždycky, ve všech náboženských učeních, když začínal jejich rozvrat, ochránci náboženských učení vynakládali všechno úsilí na to, aby lidem, když je přivedou ve stav, kdy slábne činnost rozumová, vštěpovali to, čeho potřebují. A bylo třeba vštěpovati ve všech náboženstvích stejné předpoklady, které byly příčinou všech těch zkáz, kterým podléhala stárnoucí náboženství. Za prvé, že jsou lidé zvláštního druhu, kteří jediní mohou býti prostředníky mezi lidmi a Bohem nebo bohy; za druhé, že se dějí a dály zázraky, které dokazují a potvrzují pravdivost toho, co říkají prostředníci mezi lidmi a Bohem; a za třetí, že jsou určitá slova, zachovaná tradicí nebo zapsaná v knihách, která projevují nezměnitelnou vůli Boha nebo bohů, a proto jsou svatá a neomylná. A jakmile vlivem hypnózy tyto předpoklady jsou přijaty, také již všechno to, co říkají prostředníci mezi Bohem a lidmi, se přijímá za svatou pravdu, a jest dosaženo hlavního předpokladu, znetvoření náboženství, a to nejen, že se zakryje zákon rovnosti lidí, nýbrž se uzákoní a potvrdí ohromná nerovnost, rozdělení na kasty, dělení na lidi a góje, na pravověrné a kacíře, na světce a hříšníky. Totéž se dálo a děje i v křesťanství: byla uznána úplná nerovnost lidí navzájem, lidí, kteří byli rozděleni nejen ve smyslu tohoto učení na klérus a lid, nýbrž i ve smyslu všeobecném na lidi, kteří mají moc, a na ty, kdož musí se moci pokořiti, o čemž se podle učení Pavlova uznává, že to ustanovil sám Bůh.

VI. kapitola

Nerovnost lidí, nejen kléru a laiků, nýbrž i bohatých a chudých, pánů a otroků, stanovena byla křesťanským náboženstvím v takové určité a přesné formě jako v jiných náboženstvích. Ale zatím, soudíme-li podle těch faktů, které máme o původním křesťanství, podle učení, vysloveného v evangeliích, se zdálo, že hlavní příčiny úpadku, které jsou obvyklé v jiných náboženstvích, byly předvídány jasně, byla dána výstraha před nimi. Proti kněžskému stavu přímo bylo řečeno, že žádný člověk nemůže býti učitelem jiného (nenazývejte se otci a učiteli); proti přisuzování posvátného významu knihám bylo řečeno: že je důležitý duch a ne písmeno, a že lidé nemusí věřiti lidskému podání a že celý zákon i proroci, totiž všechny knihy, které jsou považovány za svaté písmo, směřují jen k tomu, abychom jednali s bližními právě tak, jak chceme, aby oni jednali s námi. Nebylo-li nic řečeno proti zázrakům, a jsou-li v samotném evangeliu vypsány zázraky domněle vykonané Ježíšem, tu přece jest zřejmo z celého ducha učení, že podstatu učení Ježíš budoval nikoliv na zázracích, nýbrž na samotném učení. (»Kdo chce věděti, je-li moje učení pravé, ať dělá, co hlásám.«) Hlavní pak jest, že křesťanstvím byla prohlášena rovnost lidí nikoliv již jako důsledek z poměru lidí k nekonečnu, nýbrž jako základní učení bratrství všech lidí, protože všichni lidé jsou uznáni za Syny boží. A zdálo by se proto, že nebylo možno zvrátiti křesťanství tak, aby zmizelo poznání vzájemné rovnosti lidí.

Ale lidský rozum jest vynalézavý a byl vymyšlen, snad i nevědomky nebo zpola vědomě, docela nový ještě prostředek (truc, jak říkají Francouzi) pro to, aby se staly neplatnými výstrahy evangelia a zjevné prohlášení rovnosti všech lidí. Tento truc záleží v tom, že se připisuje neomylnost nejen určitému písmenu, nýbrž i určitému shromáždění lidí, které se nazývá církví a které má právo hlásiti tuto neomylnost lidmi, jež si vyvolilo.

Byl vymyšlen maličký dodatek k evangeliu, totiž, že Kristus před nanebevstoupením odevzdal určitým lidem výlučné právo nejen učiti lidi božské pravdě (dal jim při tom, podle slovného znění verše evangelia i právo, kterého pravidelně nepoužívají, nezranitelnosti od hadů, všelikých plazů a ohně), nýbrž i lidi buď spasiti nebo nespasiti, a hlavně odevzdávati toto právo jiným lidem. A jakmile je pevně stanoven pojem církve, staly se neplatnými všechny předpoklady evangelia, které překážely rozvratu, protože církev byla starší než rozum i písmo, uznávané za svaté. Rozum byl uznán za pramen bludů, a evangelium bylo vykládáno ne tak, jak toho vyžadoval zdravý rozum, nýbrž jak to chtěli ti, kteří tvořili církev.

A proto dřívější tři způsoby rozvratu náboženství: kněžstvo, zázraky a neomylnost písma byly uznány v křesťanství v plné síle. Bylo uznáno, že je oprávněno, aby byli prostředníci mezi Bohem a lidmi, protože tuto nutnost a oprávněnost prostředníků uznala církev; byla uznána skutečnost zázraků, protože o nich svědčila neomylná církev; byla uznána bible za svatou, protože to uznávala církev.

A křesťanství bylo rozvráceno právě tak, jako všechna jiná náboženství, jen s tím rozdílem, že právě proto, že křesťanství obzvláště jasně prohlásilo svým základním požadavkem rovnost všech lidí jako synů božích, bylo nutno obzvláště silně rozvrátiti celé učení, aby tento základní požadavek byl zakryt. A právě to se stalo pomocí pojmu církve v takové míře, jak se nestalo ani v jediném náboženském učení. A skutečně nikdy ani jediné náboženství nehlásalo tak nemravných požadavků, tak jasně nesouhlasících s rozumem a se současnými poznatky lidskými, jako ty, které hlásá církevní křesťanství. Nemluvme již ani o všech nesmyslech Starého zákona jako např. že byl svět stvořen dříve než slunce, že byl stvořen svět před 6000 lety, všechna zvířata umístěna v arše, a nemluvme o různých nemravných okolnostech, jako o předpisu zabíjeti děti a celé národy na příkaz boží, nemluvme ani o tom nesmyslném tajemství, o němž již hovořil Voltaire, že byla a jsou všeliká nesmyslná náboženská učení, ale že nikdy ještě nebylo takové, v němž by bylo hlavním náboženským aktem, aby lidé jedli svého Boha, co může býti nesmyslnějšího, než, že Bohorodička jest matkou i pannou, že se nebe otevřelo a odtud se ozval hlas, že Kristus vzletěl na nebesa a sedí tam někde po pravici svého otce, nebo že jest jeden Bůh a tři, ale ne tři bozi, jako Brahma, Višnu a Šiva, nýbrž jeden a zároveň tři? A co může býti nemravnějšího než to hrozné učení, podle něhož Bůh, zlý a mstivý, trestá všecky lidi pro hřích Adamův, a pro jejich spasení posílá svého syna na zemi, ačkoliv ví předem, že ho lidé zabijí a budou za to prokleti; a to, že spasení lidí z hříchů záleží v tom, aby byli pokřtěni nebo věřili, že všechno to bylo právě tak, a že lidé zabili syna božího pro jejich spasení, a že ty, kteří v to nevěří, Bůh trestá věčnými mukami. A tak, aniž bychom mluvili o tom, co někteří považují za dodatek k hlavním dogmatům tohoto náboženství, jako jest každá víra v různé ostatky svatých, obrazy různých bohorodiček, prosebné modlitby k různým svatým podle jejich speciálních oborů, aniž bychom mluvili o předurčení u protestantů, základy tohoto náboženství, všemi uznané, stanovené nicejským sněmem jsou tak nesmyslné a nemravné, jsou přivedeny v takový rozpor se zdravým lidským citem a rozumem, že lidé v ně nemohou věřiti. Lidé mohou ústy opakovati určitá slova, ale nemohou věřiti v to, co nemá smyslu. Lze říci: Věřím v to, že svět byl stvořen před 6000 lety; nebo říci: Věřím, že Kristus vzlétl na nebesa a usedl po pravici svého otce; nebo že Bůh jest jeden a současně tři; ale nikdo nemůže v to všechno věřiti, protože tato slova nemají naprosto smyslu. A proto lidé našeho světa, kteří vyznávají znetvořené křesťanství, ve skutečnosti nevěří v nic. A to jest zvláštností naší doby.

VII. kapitola

Lidé naší doby nevěří v nic, ale zároveň si myslí podle oné definice víry, kterou přejali z poslání k Židům, nesprávně připisovaného Pavlovi, že mají víru. Víra podle tohoto určení jest uskutečnění (hypostasis) očekávaného a přesvědčenost (elenchos) o neviditelném. Ale bez ohledu na to, že víra nemůže býti uskutečněním očekávaného, protože víra jest duševní stav a uskutečnění očekávaného jest vnější projev, víra není ani přesvědčeností o nadpřirozeném, protože tato přesvědčenost, jak bude řečeno v dalším výkladu, záleží na důvěře v důkazy pravdy; důvěra a víra jsou však dva různé pojmy. Víra není nadějí a není důvěrou, nýbrž jest zvláštní duševní stav. Vírou si člověk uvědomuje takové postavení své ve světě, které ho zavazuje k určitým činům.

Člověk jedná v souhlasu se svou vírou ne proto, že věří v neviditelné jako ve zřejmé, jak bylo řečeno v katechismu, a ne proto, že doufá, že dostane očekávané, nýbrž jen proto, že stále jedná v souhlasu s tímto postavením, když si stanovil své postavení ve světě. A tak zemědělec zpracovává zemi a námořník pouští se na moře ne proto, jak řečeno v katechismech, že ten i onen věří v nadpřirozené nebo doufá, že dosáhne za své jednání odměny (tato naděje existuje, ale neřídí je), nýbrž proto, že považují svou činnost za své povolání. Právě tak nábožensky věřící člověk jedná určitým způsobem ne proto, že věří v nadpřirozené nebo že očekává za své jednání odměnu, ale proto, že jedná stále v souhlasu s tímto postavením, když poznal své postavení ve světě. Určil-li si člověk své postavení ve společnosti tím, že jest dělníkem nebo řemeslníkem nebo úředníkem nebo kupcem, považuje za nutné pracovati a pracuje jako dělník, řemeslník, úředník nebo kupec. Právě tak člověk vůbec, když si určil tak či onak své postavení ve světě, nutně a přirozeně jedná v souhlasu s tímto určením (někdy ani ne určením, nýbrž temným vědomím). Tak např. člověk, který si určil své postavení ve světě tím, že jest členem národa vyvoleného Bohem, který musí plniti požadavky tohoto Boha, aby mohl užívati ochrany boží, bude žíti tak, aby tyto požadavky plnil; jiný člověk, který si určil své postavení tím, že prošel a projde různými formami bytí a že na jeho skutcích záleží více méně lepší nebo horší jeho budoucnost, bude se říditi v životě tímto svým určením; a chování třetího člověka, který si určil své postavení tím, že jest nahodilým sloučením atomů, v němž se roznítilo na čas vědomí, které musí býti zničeno na vždycky, bude rozdílné od jednání obou prvých.

Chování těchto lidí bude úplně různé, protože různě si určili své postavení, totiž různě věří. Víra jest totéž jako náboženství, jen s tím rozdílem, že slovem náboženství chápeme zjev pozorovaný z vnějška, vírou pak nazýváme tentýž zjev, který člověk zakouší sám v sobě. Víra jest uvědomělý vztah člověka k nekonečnému světu, z něhož vyplývá směr jeho činnosti. A proto opravdová víra nikdy nebývá nerozumná, neodporuje stávajícím poznatkům, a její vlastností nemůže býti nadpřirozenost a nesmyslnost, jak si to někdo myslí a jak to vyjádřil církevní otec, když řekl: credo, quia absurdum.[6] Naproti tomu tvrzení skutečné víry, ačkoliv nemohou býti dokázána, nikdy nejen nemají v sobě nic, co odporuje rozumu a nesouhlasí s poznatky lidí, nýbrž vždycky vysvětlují to, co v životu bez předpokladu víry se zdá býti nerozumné a nesmyslné.

Tak např. starý žid, jenž věřil, že jest vyšší, věčná, všemohoucí bytost, která stvořila svět, zemi, zvířata i člověka atd. a slíbila ochranu jeho národu, bude-li ten národ plniti jeho zákon, nevěří v nic nerozumného, co nesouhlasí s jeho poznatky, nýbrž naopak tato víra mu vysvětlovala mnohé zjevy životní, bez ní nevysvětlitelné.

Rovněž tak Ind, který věří, že naše duše byly ve zvířatech a že podle našeho dobrého nebo špatného života přejdou v nižší nebo vyšší zvířata, vysvětluje si touto vírou mnoho zjevů nepochopitelných bez této víry. Stejně jest i s člověkem, který považuje život za zlo a za cíl života uspokojení, dosažené zničením svých žádostí. Nevěří v něco nerozumného, nýbrž naopak v to, co dělá jeho světový názor rozumnějším, než byl bez této víry. Tak jest i s opravdovým křesťanem, který věří, že Bůh jest duchovní otec všech lidí a že nejvyššího dobra člověk dosáhne, když si uvědomuje, že jest Synem božím a bratrem všech lidí vespolek. Všecky tyto víry, i když nemohou býti dokázány, nejsou nerozumné samy sebou, nýbrž naopak dávají rozumnější smysl zjevům života, které bez této víry se zdají býti nerozumné a nesmyslné. Kromě toho všechny tyto víry, určujíce postavení člověka ve světě, nutně vyžadují činy, které odpovídají postavení. A proto, hlásá-li náboženské učení požadavky nesmyslné, nic nevysvětlující, nýbrž jen takové, které ještě více zamotávají pochopení života, není to víra, nýbrž taková její zrůda, která ztratila již hlavní vlastnosti skutečné víry a ničeho nevyžaduje od lidí, ba od lidí dostává podřízený význam. Jeden z hlavních rozdílů mezi pravou vírou a její zrůdou je to, že při zrůdné víře člověk žádá od Boha, aby Bůh za jeho oběti a modlitby vyplnil jeho přání, sloužil člověku. Při skutečné víře člověk cítí, že Bůh žádá od něho, od člověka, aby konal Jeho vůli, žádá, aby člověk sloužil Bohu.

A téhle víry právě nemají lidé naší doby, ba ani nevědí, co to jest, a vírou rozumějí, buď že opakují ústy to, co jim vydávají za podstatu víry, nebo plní obřady, jak je učí církevní křesťanství.

Poznámky:

[6] Věřím, protože je to nemožné.

VIII. kapitola

Lidé našeho světa žijí beze vší víry. Jedna část lidí, vzdělaná, bohatá menšina, která se vymanila z církevního vlivu, nevěří v nic, protože považuje každou víru buď za hloupost nebo jen za užitečný prostředek vlády nad davy. A ohromná, ubohá, nevzdělaná většina, až na malé výjimky lidí skutečně věřících, která podléhá hypnotickému vlivu, myslí, že věří v to, co se jí vštěpuje pod rouškou víry, ale není to víra, protože to nevysvětluje člověku jeho postavení ve světě, ba jen je zatemňuje. Z tohoto stavu a vzájemného poměru nevěřící, přetvářející se menšiny a zhypnotizované většiny skládá se život našeho světa, který se nazývá křesťanstvím. A tento život menšiny, která má v rukou prostředky hypnotické, stejně jako život zhypnotizované většiny, jest hrozný surovostí a nemravností vládnoucích i stísněností a omámením velikých dělných davů. Nikdy, v žádné době náboženského úpadku nedostoupilo pohrdání a zapomenutí hlavní vlastnosti náboženství a zejména křesťanství, totiž rovnosti lidí, takového stupně, jako dostoupilo v naší době. Hlavní příčinou hrozné surovosti člověka k člověku v naší době jest — kromě naprostého nedostatku náboženství — ještě i ta rafinovaná složitost života, která zakrývá lidem následky jejich činů. Nechť Attila, Džingischán a jejich lidé byli surovi jakkoliv, přece jim bylo nepříjemno zabíjeti lidi, i když sami je zabíjeli osobně; a ještě nepříjemnější jim byly následky zabíjení: nářky příbuzných, přítomnost mrtvol. A tak následky surovosti zmírnily surovost. V naší době však zabíjíme lidi takovou složitou oklikou a následky naší krutosti se tak pečlivě odklizují a jsou nám skryty, že není vlivů, které by mírnily surovost, a surovost jedněch lidí k druhým stále roste a roste a dospěla v poslední době k hranici, k níž dosavad ještě nikdy nedospěla.

Myslím, kdyby v naší době chtěl ne snad Nero, uznaný za zlosyna, nýbrž nejobyčejnější podnikatel udělati z lidské krve rybník, aby se v něm podle předpisu učených lékařů koupali nemocní boháči, že by to jistě mohl udělati bez překážky, jen kdyby to udělal ve slušné, uznané formě, totiž kdyby nenutil lidi násilím, aby prolévali svou krev, nýbrž přivedl je do takového stavu, že by bez toho nemohli žíti, a kromě toho kdyby přizval duchovenstvo a učence, z nichž oni by posvětili nový rybník, jako světí děla, ručnice, vězení, šibenice, a tito nalezli by důkaz, že ten podnik je nutný a oprávněný, právě tak jako nalezli důkaz, že jsou nutné války a nevěstince. Základní princip každého náboženství, rovnost lidí mezi sebou, je tak zapomenut, opuštěn a zatarasen všelikými nesmyslnými dogmaty ve vyznávaném náboženství, a ve vědě tatáž nerovnost, jako boj existenční a uplatnění lépe uzpůsobeného (the fittest) jest uznána nezbytnou podmínkou života, takže zničení milionů lidských životů pro potěchu menšiny vládnoucích jest považováno za nejobyčejnější a nejnutnější životní zjev a stále se vyskytuje.

Lidé naší doby nemohou se dosti natěšiti těmi skvělými, nebývalými, ohromnými úspěchy, kterých bylo dosaženo technikou XIX. století.

Není pochyby, že nikdy nebylo v dějinách podobného hmotného úspěchu, totiž ovládnutí sil přírodních, jako je ten, kterého bylo dosaženo v XIX. století. Ale není rovněž pochyby, že nikdy v dějinách nebylo příkladu tak nemravného života, zbaveného všech mocí, jež zadržují zvířecí žádosti v člověku, jako je ten, kterým žije naše křesťanské lidstvo, propadající vždy víc a více zezvířečtění. Hmotný úspěch, jehož dosáhli lidé XIX. století, je skutečně veliký; ale tento úspěch je vykoupen a vykupuje se takovým přezíráním nejzákladnějších mravních požadavků, k jakému lidstvo ještě nikdy nedošlo ani v dobách Džingischána, Attily nebo Nerona.

Není sporu o tom, že jsou velmi hezcí obrněnci, železnice, knihtisk, tunely, fonografy, Roentgenovy paprsky atd. Všechno to jest velmi hezké, ale rovněž hezké, nesrovnatelně hezčí, jak říkal Ruskin, jsou lidské životy, které nyní hynou bez milosti v milionech pro výrobu obrněnců, železnic, tunelů, které nejen život nezkrášlují, nýbrž znetvořují. Na to se obyčejně říká, že se již vymýšlejí a časem budou vymyšlena taková opatření, za nichž lidské životy nebudou tak hynouti, jako hynou nyní; ale to není pravda. Nebudou-li lidé považovati všecky lidi za bratry a lidské životy za nejposvátnější předmět, který nejen nemůže býti zničen, ale jejž podporovati jest první nezbytnou podmínkou, tj. nebudou-li lidé se chovati k sobě navzájem nábožensky, vždycky budou hubiti životy jeden druhého pro svůj osobní prospěch. Žádný hlupák nebude chtíti ztratiti tisíce, může-li dosáhnouti téhož účelu tím, že ztratí sto s přídavkem několika lidských životů, které jsou v jeho moci. V Chicagu železnice přejedou každoročně přibližně stejný počet lidí. A vlastníci železnic naprosto důsledně nedělají taková opatření, za nichž by lidi nepřejížděli, protože si vypočetli, že náhrada postiženým a jejich rodinám jest menší než procento z částky, nutné na taková opatření.

Snadno může se státi, že lidé, kteří hubí lidské životy pro svůj prospěch, budou zahanbeni veřejným míněním nebo budou donuceni učiniti opatření. Ale jsou-li to jen lidé nenáboženští a konají-li své skutky před lidmi a ne před Bohem, když udělají opatření chránící životy lidí na jednom místě, při jiné příležitosti zase budou používati lidských životů jako materiálu nejvýhodnějšího při vydělávání.

Lehce lze přemoci přírodu a zbudovati železnice, parníky, muzea atd., když není litováno lidských životů. Egyptští panovníci se pyšnili svými pyramidami a my jsme jimi nadšeni a zapomínáme při tom na miliony životů otroků, kteří zhynuli při těchto stavbách. Rovněž jsme nadšeni svými výstavními paláci, obrněnci, zámořskými telegrafickými kabely, a zapomínáme při tom, čím za to všechno platíme. Pyšniti se tím vším bychom se mohli jen tenkráte, kdyby se to všechno dálo svobodně — svobodnými lidmi a ne otroky.

Křesťanští národové porazili a přemohli americké Indiány, Indy, Afričany, teď porážejí a přemáhají Číňany a chlubí se tím. Ale vždyť tato vítězství a pokořování nedějí se proto, že křesťanští národové stojí duševně nad pokořenými národy, nýbrž naopak proto, že duševně jsou nesrovnatelně pod nimi. Nehledě k Indům a Číňanům, i Zulové mají aspoň nějaká závažná náboženská pravidla, jež některé činy předpisují a jiné zakazují; naši křesťanští národové však jich vůbec nemají. Řím přemohl celý svět tehdy, když se oprostil od každého náboženství. A totéž, jenom že větší měrou, děje se nyní i s křesťanskými národy. Všichni žijí v těchže poměrech bez náboženství a proto bez ohledu na vnitřní rozpory všech jsou spojeny v jedinou federativní rotu loupežnickou, v níž zlodějství, loupež, zkáza, zabití jednotlivých osob i v celém davu se děje nejen bez nejmenších výčitek svědomí, nýbrž s ohromnou domýšlivostí, jako se to právě stalo v Číně.[7] Jedni nevěří v nic a pyšní se tím, druzí se tváří, že věří v to, co jako víru vštěpují lidem pro svůj prospěch, a třetí, a to je ohromná většina, veškeren lid, přijímají víru tuto sugescí, jejímuž vlivu podléhají a otrocky se podvolují všemu, co od nich žádají jejich vládci a našeptávači, nevěřící v nic.

A tito našeptávači žádají právě to, čeho žádají všichni Neroni, kteří se snaží něčím vyplniti prázdnotu své duše, uspokojiti své šílené, neomezené rozkošnictví. Rozkošnictví se nedobývá než zotročením lidí a jakmile nastane zotročení, tu vzrůstá přepych; a vzrůst přepychu nutně přináší s sebou zesílené zotročení, protože jen hladoví, mrznoucí, bídou spoutaní lidé mohou dělati po celý život to, co pro ně není nutné, ale jest nutné jen pro zábavu jejich vládců.

Poznámky:

[7] Narážka na boxerské povstání a intervenci evropských mocností v Číně.

IX. kapitola

V VI. kapitole bible jest místo hlubokého smyslu, v němž spisovatel bible říká, že Bůh před potopou, když uviděl, že toho ducha jeho, kterého dal lidem, aby Mu sloužili, lidé celého používají, aby sloužili svému tělu, tak se rozhněval na lidi, až litoval, že je stvořil, a rozhodl se, dříve než zničí všecky lidi, že zkrátí lidský život do 120 let. A totéž, zač podle slov bible se Bůh rozhněval a zkrátil lidský život, se stalo nyní s lidmi našeho křesťanského světa.

Rozum jest ta moc lidí, která určuje jejich poměr ke světu; a protože poměr všech lidí ke světu je tentýž, stanovení tohoto poměru, totiž náboženství, sjednocuje lidi. A jednota lidí dává jim nejvyšší statek tělesný i duševní, který jest jim dosažitelný.

Dokonalá jednota v dokonalém vyšším rozumu a proto dokonalé dobro jest ideál, k němuž lidstvo směřuje; ale každé náboženství, které odpovídá lidem určité společnosti stejně na jejich otázky, co jest svět a co jsou oni, lidé, v tomto světě, spojuje lidi mezi sebou a proto je přibližuje k uskutečnění dobra. Když pak rozum, který se uchyluje od vlastní své činnosti, od stanovení svého poměru k Bohu a činnosti, odpovídající tomuto poměru, obrací se nejen k sloužení vlastnímu tělu a nejen k zlému zápasu s lidmi a jinými bytostmi, nýbrž i k tomu, aby ospravedlnil tento svůj špatný život, neodpovídající vlastnostem a určení člověkovu, tu se dějí ty hrozné pohromy, jimiž nyní strádá většina lidí, a vzniká takový stav, v němž návrat k rozumovému a dobrému životu jest téměř nemožný. Pohané, kteří jsou sjednocováni mezi sebou nejhrubším náboženským učením, jsou mnohem blíže poznání pravdy než zdánlivě křesťanští národové naší doby, kteří žijí vůbec bez náboženství a mezi nimiž nejpřednější lidé jsou přesvědčeni a vštěpují jiným, že náboženství není třeba, že jest mnohem lépe žíti vůbec bez náboženství.

Mezi pohany mohou býti lidé, kteří, když poznali nesouhlas své víry se svými většími vědomostmi a požadavky svého rozumu, vytvoří si nebo přisvojují náboženské učení bližší duševnímu stavu národa; a k tomu učení se přidávají jejich rodáci a vyznavači. Ale lidé našeho světa, z nichž jedni se dívají na náboženství jako na zbraň k vládě nad lidmi, druzí považují náboženství za hloupost a třetí, ohromná většina lidí, kteří podléhají hrubému klamu, myslí, že sami mají pravé náboženství, stávají se neschopnými všeho pokroku a přiblížení k pravdě.

Pyšní na své zdokonalení nutné pro tělesný život a na své vyumělkované, prázdné rozumování, jehož cílem jest dokázati nejen své oprávnění, nýbrž i svou povýšenost nad všemi národy ve všech věcech dějin, lpí na své nevědomosti a nemravnosti a jsou plně přesvědčeni, že stojí na takové výši, jíž lidstvo nikdy před tím nedosáhlo, a že každý jejich krok vpřed po cestě nevědomosti a nemravnosti povznáší je ještě na vyšší stupeň osvěty a pokroku.

X. kapitola

Člověk má vlastně získati shodu mezi svou tělesnou, fyzickou a rozumovou, duchovní činností. Člověk nemůže býti spokojen, dokavaď buď tak či onak nezískal této shody. Ale tato shoda se získává dvěma způsoby. Jeden způsob jest, když člověk rozumem rozhoduje, že určitý čin nebo činy jsou nutné nebo žádoucí, a pak již postupuje podle vnuknutí rozumu, a druhý způsob, když člověk jedná pod vlivem citu a potom teprve vymýšlí pro své činy umělý výklad nebo ospravedlnění.

První způsob uváděti činy ve shodu s rozumem vyskytuje se u lidí, kteří vyznávají nějaké náboženství a kteří na základě jeho předpokladů vědí, které činy mají a které se nemají dělati. Druhý způsob pak se vyskytuje u lidí nenáboženských, kteří nemají všeobecného základu, aby určovali hodnotu svých činů a kteří proto vždycky rádi získávají shodu mezi svým rozumem a svými činy ne tím, že podřazují své činy rozumu, nýbrž tím, že rozumem ospravedlňují své činy teprve, když už jednali z citového vznícení.

Náboženský člověk ví, co jest v činnosti jeho a činnosti jiných lidí dobré nebo špatné a proč jedno jest dobré a druhé špatné, a když vidí rozpor mezi požadavky svého rozumu a činy svými i jiných lidí, tu použije všeho úsilí svého rozumu, aby nalezl prostředek na odstranění těchto rozporů, tj. aby se naučil nejlepším způsobem uvésti své činy ve shodu s požadavky rozumu. Nenáboženský člověk pak, který nemá návodu, aby určoval hodnotu činu nezávisle na jejich příjemnosti, který se dává unášeti city nejrůznějšími a často protichůdnými, mimoděk upadá v rozpory; a když tak upadá v rozpory, snaží se je odstraniti nebo zakrýti důvody více nebo méně složitými a důvtipnými, ale vždycky složitými. A proto, zatím co důvody lidí náboženských vždycky jsou prosté, nesložité a pravdivé, rozumová činnost nenáboženských lidí jest obzvláště zchytralá, složitá a lživá.

Uvedu nejobyčejnější příklad. Nějaký člověk žije prostopášně, tj. není čistý, podvádí ženu a když není ženat, oddává se prostopášnostem. Je-li to náboženský člověk, ví, že je to špatné a všecka činnost jeho rozumu směřuje k tomu, aby nalezl prostředek, jak se vyprostiti ze své nepravosti: neobcovati se smilníky a smilnicemi, zvýšiti práci, zaříditi si přísný život, nepovoliti si, aby se díval na ženu jako na předmět smyslné choutky atd. A všechno to jest velmi prosté a všem pochopitelné. Ale jestliže prostopášník není člověk náboženský, tu hned si vymýšlí všelijaká vysvětlení, proč je to velmi dobré milovati ženy. A tu začínají úvahy všeho druhu, velmi složité, důvtipné a zchytralé o splynutí duší, o kráse, o volné lásce, které čím jsou větší, tím více zatemňují věc a zakrývají to, čeho jest zapotřebí.

A totéž se děje s lidmi nenáboženskými ve všech oborech činnosti a přemýšlení. Aby zakryli vnitřní rozpor, nakupí složité, chytrácké úvahy, které plní rozum všelikými nepotřebnými hloupostmi a odvracejí pozornost lidí od toho, co je důležité a co ve skutečnosti jest, a umožňují jim, aby lidé našeho světa žili v té lži, v níž žijí, aniž by ji pozorovali.

»Lidé více si zalíbili tmu než světlo, protože jich skutky byly zlé,« jest řečeno v evangeliu. »Neboť každý, kdo páchá zlo, nenávidí světlo a nejde ke světlu, aby jeho skutky se neprojevily, protože jsou zlé.«

A proto lidé našeho světa z nedostatku náboženství vedou velmi surový, zvířecí, nemravný život a přivedli i složitou, vybroušenou nicotnou činnost rozumu, skrývající zlo tohoto života, k takové nepotřebné složitosti a zmatenosti, že většina lidí úplně ztratila schopnost viděti rozdíl mezi dobrem a zlem, lží a pravdou.

Pro lidi našeho světa není jediné otázky, ku které by mohli přistoupiti přímo a prostě: všechny otázky, hospodářské, státnické, vnější i vnitřní, politické, diplomatické, vědecké, ani nemluvě o otázkách filosofických a náboženských, jsou položeny tak uměle nesprávně a proto jsou zahaleny tak silnými plínami složitých, zbytečných úvah, chytrácky zvrácených pojmů a slov, sofismat, sporů, že všecky úvahy o takových otázkách točí se na jednom místě, ničeho se nedotýkají a jako kola bez převodního řemene k ničemu nedocházejí, leda snad k tomu jedinému cíli, z něhož právě vycházejí: k tomu, aby skryly samy před sebou a před lidmi to zlo, v němž žijí a které působí.

XI. kapitola

Ve všech oborech takzvané vědy naší doby jest stejný rys, jenž maří všechna úsilí rozumu lidí, snahu probádati různé obory vědní. Tento rys jest takový, že všechna vědecká bádaní naší doby pomíjí podstatnou otázku, která vyžaduje odpovědi, a zkoumají vedlejší okolnosti, jichž zkoumání nevede k ničemu, a zamotávají se tím více, čím déle to trvá. Nemůže ani býti jinak ve vědě, která vybírá předměty bádaní nahodile a ne podle požadavků citového názoru náboženského, který určuje, co a proč nutno studovati a co dříve a co potom. Tak např. v otázce sociologie nyní módní nebo národního hospodářství by se zdálo, že jest jen jediná otázka: proč a z jakého důvodu jedni lidé nedělají nic, ale druzí na ně pracují? (Je-li ještě druhá otázka, proč lidé pracují porůznu, překážejíce si navzájem, a ne společně tím, že si povědí, co by bylo prospěšnější, tato otázka jest zahrnuta v první. Nebude-li nerovnosti, nebude ani zápasu.) Zdálo by se, že jest pouze tato jediná otázka, ale vědě ani nenapadne ji položiti a odpověděti na ni, ale začíná své úvahy zdaleka a provádí je tak, že v žádném případě její závěry nemohou rozřešiti ani působiti na rozřešení základní otázky. Začíná se uvažovati o tom, co bylo a co jest, a zkoumati toto minulé i budoucí, jako něco právě tak nezměnitelného, jako jest běh nebeských hvězd, a vymýšlejí se abstraktní pojmy hodnoty, kapitálu, výtěžku, procenta, a vzniká složitá, již sto let trvající hra rozumu lidí, kteří se mezi sebou hádají. Ve skutečnosti pak otázka dá se rozřešiti velmi lehce a prostě.

Rozřeší se tak: poněvadž všichni lidé jsou bratři a mezi sebou rovni, musí každý jednati s ostatními tak, jak chce, aby oni jednali s ním, a proto celá věc vězí v tom, abychom odstranili falešný zákon náboženský a nastolili pravý. Ale přední lidé křesťanského světa nejen neuznávají tohoto řešení, nýbrž naopak snaží se skrýti lidem možnost takového rozřešení a proto se oddávají tomu zbytečnému mudrování, které nazývají vědou.

A totéž se děje v oboru právnickém. Zdálo by se, že jest zde jediná otázka, proč jsou lidé, kteří dovolují sobě, aby páchali násilí na jiných lidech, obírali je, zavírali, věznili, posílali do války atd. Otázka se rozřeší velmi prostě, když se nedíváme z jediného hlediska, které se na otázku hodí, totiž náboženského. Z náboženského hlediska člověk nemůže a nesmí páchati násilí na svém bližním, a proto pro rozřešení otázky je třeba jediné: odstraniti všecky pověry a sofismata omlouvající násilí, a jasně vštěpovati lidem náboženská pravidla, která vylučují násilí.

Ale přední lidé toho nedělají, ba všichni používají chytrosti svého rozumu, aby skryli lidem, že je rozřešení toto možno a nutno. Píší hory knih o různých právech, občanském, trestním, policejním, církevním, finančním apod. a vykládají a přou se o tyto otázky, a jsou naprosto přesvědčeni, že konají práci nejen užitečnou, nýbrž i velmi důležitou. A na otázku, proč lidé, kteří jsou si v podstatě rovní, mohou jedni souditi, donucovati, olupovati, vězniti jiné, nejen neodpovídají, nýbrž ani jí neuznávají. Z jejich učení vyplývá, že tohoto násilí nepáchají lidé, nýbrž něco abstraktního, čemu se říká stát.

A právě tak vědci naší doby obcházejí a pomíjejí mlčením podstatné otázky a zakrývají vnitřní rozpory ve všech oborech vědních. V historických vědách podstatná otázka jest jediná: jak žil pracující lid, totiž 999 tisícin celého lidstva? A na tuto otázku není ani stínu odpovědi, tato otázka ani neexistuje, ale dějepisci jednoho směru píší hory knih o tom, jak bolelo břicho Ludvíka XI., jaké moudrosti prováděla Alžběta Anglická a Jan IV., kdo byli ministry, jaké verše a komedie psali spisovatelé pro zábavu těchto králů a jejich milenek a ministrů. A dějepisci druhého směru píší o tom, jaký byl kraj, v němž národy žily, čím se živily a čím obchodovaly a jaké nosily šaty, vůbec všechno to, co nemohlo míti vlivu na život národa, ale co bylo důsledkem jeho náboženství, které dějepisci toho rázu uznávají za důsledek pokrmu a šatu, jichžto lid užíval.

Ale zatím odpověď na to, jak žil dříve dělný lid, může se dáti jen, když uznáme náboženství za nezbytnou podmínku života národa, a proto odpovědí jest zkoumati ta náboženství, která národy vyznávaly a která uvedla národy do poměrů, v nichžto se ocitaly.

Ve vědách přírodních a dějepisných by se zdálo, že nebylo zvláštní potřeby zatemňovati zdravý smysl lidí; ale i zde, podle toho způsobu usuzování, jež si osvojila věda naší doby, místo nejpřirozenějších odpovědí na otázku, co je a jak se třídí svět živých bytostí, rostlin i zvířat, je tu prázdný, nejasný a úplně neprospěšný žvást, který míří výhradně proti biblické dějepravě o stvoření světa, o tom, jak vznikly organismy, což vlastně nikdo nepotřebuje a nemůže věděti, poněvadž tento původ, ať bychom jej vysvětlovali, jak chtěli, vždycky pro nás zůstane skryt v nekonečném čase a prostoru. A v těchto oborech smyšleny byly teorie, námitky a dodatky k teoriím, které tvoří miliony knih, a neočekávaný důsledek z nich jest pouze jediný, že zákon života, jemuž se člověk musí podříditi, jest zápas existenční.

Ba exaktní vědy, jako technologie a lékařství, v důsledku toho, že nemají vůdčího principu náboženského, mimoděk se uchylují od rozumného určení a dávají se falešným směrem. Tak celá technologie směřuje ne k tomu, aby usnadnila práci národu, nýbrž vede k vymoženostem nutným jen bohatým třídám, které oddělují ještě více bohaté od chudých, pány od otroků. Je-li užitek z těchto vynálezů a vymožeností a padají-li z nich drobty i lidovým davům, neděje se to vůbec proto, že jsou určeny lidu, nýbrž jen proto, že svým rázem nemohou býti lidu odepřeny.

A stejně jest i s lékařskou vědou, která dospěla svým lživým směrem k tomu, že jest přístupna jen bohatým třídám; lidové davy pro svůj způsob života a pro bídu a pro přezírání hlavních otázek, jak zlepšiti život chudých vrstev, mohou jí využíti v takových rozměrech a za takových podmínek, že tato pomoc jen nejjasněji ukazuje odklon lékařské vědy od svého poslání.

Nejvíce ohromuje pak tento odklon od základních otázek a jejich zvrácenost v tom, co se v naší době nazývá filosofií. Zdálo by se, že jest jediná otázka, která přísluší filosofickému řešení: co mám dělati? A na tuto otázku, i když odpovědi ve filosofii křesťanských národů byly spojeny s ohromnou nepotřebnou matenicí, jako u Spinozy, u Kanta v jeho Kritice čistého rozumu, u Schopenhauera, a zejména u Rousseaua, přece jen takové odpovědi byly. Ale v poslední době, od časů Hegela, který uznával všechno existující za rozumné, otázka, co máme dělati, se odsunuje a filosofie soustřeďuje celou svou pozornost, aby bádala o tom, co jest, a zařadila to k teorii předem vytvořené. To je první stupeň úpadku. Druhý stupeň, dávající ještě hlouběji klesati myšlení lidskému, uznává existenční boj za základní zákon jen proto, že lze tento zápas pozorovati u zvířat i u rostlin. Podle této teorie se uznává, že záhuba slabších jest zákonem, jemuž nemůžeme odporovati. Konečně přichází třetí stupeň, kde chlapecký shon za originalitou pološíleného Nietzscheho, který dokonce ani nepodává nic účelného a souvislého, jen jakési náčrtky nemravných myšlenek, ničím neodůvodněných, jest uznávána předními lidmi za poslední slovo filosofické vědy. Na otázku, co máme dělati, se již přímo odpovídá: žíti k vlastnímu uspokojení a neohlížeti se na život ostatních lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Křesťanské učení a jiné náboženské spisy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.