Nelži mi

A. V. Geigerová

TELL ME NO LIES

Copyright © 2018 by A. V. Geiger

Originally published in the United States by Sourcebooks, Inc.

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2019

ISBN 978-80-242-6475-2

Mamince a tatínkovi s láskou

VÝSLECH
(část 1)

1. května 2017, 14:19

Případ č. 75932.394.1

OFICIÁLNÍ PŘEPIS POLICEJNÍHO VÝSLECHU

–ZAČÁTEK – str. 1–

VYŠETŘOVATEL: Děkuji, že jste se k nám dnes připojila, slečno Hartová. Jen pro vaši informaci, jsem detektiv Tyrone Stevens z policejního oddělení v Los Angeles. Toto je můj partner detektiv Andrew Morales. Dnes je prvního května 2017, dvě hodiny a devatenáct minut odpoledne. Tento rozhovor je nahráván.

HARTOVÁ: Proč přesně jsem tady?

VYŠETŘOVATEL: Máme na vás jen několik otázek. Mohla byste prosím do záznamu uvést své celé jméno?

HARTOVÁ: Tessa Lynn Hartová.

VYŠETŘOVATEL:  Povolání?

HARTOVÁ: Konzultantka pro sociální média.

VYŠETŘOVATEL: Konzultantka. To je pěkné. Kolik je vám teď let?

HARTOVÁ: Je mi devatenáct.

VYŠETŘOVATEL: A jak dlouho už pracujete v tomto oboru?

HARTOVÁ: Pár měsíců. Začala jsem v lednu.

VYŠETŘOVATEL: A kdy přesně? Vybavíte si to?

HARTOVÁ: Prvního ledna.

VYŠETŘOVATEL: Na Nový rok?

HARTOVÁ: Ano.

VYŠETŘOVATEL: A jaké služby svým klientům poskytujete?

HARTOVÁ: Mám jen jednoho klienta. Vedu mu twitterový účet… Promiňte, mohla bych dostat sklenici vody?

VYŠETŘOVATEL: Jste v pořádku?

HARTOVÁ: Ne. [Pauza] To přejde. Dejte mi chvilinku.

VYŠETŘOVATEL: Je vám zle, slečno Hartová?

HARTOVÁ: Už je to dobré. Na co jste se to ptal?

VYŠETŘOVATEL: Kolik si účtujete za své služby?

HARTOVÁ:To vám nemohu říct.

VYŠETŘOVATEL: Slečno Hartová, všechno půjde daleko rychleji, když nám budete prostě odpovídat na otázky.

HARTOVÁ: Ale já vám to skutečně nemohu říct. Podepsala jsem dohodu o mlčenlivosti.

VYŠETŘOVATEL: Dobrá, tak mi dovolte zeptat se na tohle. Kdybych kontaktoval toho vašeho takzvaného klienta, potvrdil by vaši výpověď, že vás zaměstnává jako svou… Jak že tomu říkáte? Konzultantku pro sociální média?

HARTOVÁ: Naznačujete snad, že lžu?

VYŠETŘOVATEL: Pouze se snažím zaznamenat fakta.

HARTOVÁ: Podívejte, můžu to dokázat. Netrpím žádným sebeklamem, jasné?

VYŠETŘOVATEL: Nemusíte se obhajovat, Tesso. Jen se snažíme zjistit vaše zaměstnání.

HARTOVÁ: Víc už vám o tom říct nemohu, tak co kdybychom se posunuli?

VYŠETŘOVATEL: Já rozhodnu, kdy se posuneme.

HARTOVÁ: Omlouvám se. Nechci být nezdvořilá, ale vůbec jste mi neřekli, co vlastně vyšetřujete. Z jakého oddělení jste?

VYŠETŘOVATEL: Z oddělení vražd.

HARTOVÁ: Ach.

VYŠETŘOVATEL: Slečno Hartová, není ten twitterový účet, o který se staráte, náhodou Twitterem ověřený oficiální účet Erica Thorna?

HARTOVÁ: Došlo k nějaké vraždě? Někdo umřel?

VYŠETŘOVATEL: Tesso, zahrnovala vaše role konzultantky pro sociální média i tweet odeslaný z účtu @EricThorn, ve kterém stálo… Andy, jak přesně že to bylo?

VYŠETŘOVATEL 2: „Spi s pijavicí a možná z tebe vycucne i poslední kapku krve.“ Tweetnuto prvního ledna 2017 v sedm dvacet šest ráno.

VYŠETŘOVATEL: Správně. Na Nový rok. Tesso, ten tweet jste zveřejnila vy, je to tak?

HARTOVÁ: Jak už jsem vám řekla, podepsala jsem dohodu o mlčen…

VYŠETŘOVATEL: Máte podepsanou kopii té dohody?

HARTOVÁ: N-ne. Totiž ne tady. Nenosím ji u sebe.

VYŠETŘOVATEL: Víte, je trochu zvláštní, že podle twitterové his- torie, kterou jsme získali, někdo zveřejnil tuto jednu zprávu a poté byl účet delší dobu neaktivní. Vlastně můžeme říci, že uživatelské jméno @EricThorn bylo neaktivní po celý leden. Je to tak podle vás správně?

HARTOVÁ: Počkejte. Tak vy už máte záznamy z Twitteru?

VYŠETŘOVATEL: A potom účet opět zaktivněl – kdy přesně že to bylo, Andy?

VYŠETŘOVATEL 2: Třetího února 2017.

VYŠETŘOVATEL: Tesso, co se stalo třetího února 2017?

HARTOVÁ: Podívejte, já nejsem hloupá. Zjevně už to víte.

VYŠETŘOVATEL: Potřebujeme to do záznamu, slečno Hartová.

HARTOVÁ: Třetího února. To bylo pár dní po tom, co se to rozkřiklo.

VYŠETŘOVATEL: Co se rozkřiklo, Tesso?

HARTOVÁ: Bylo to po celém internetu. Nemohli jste to přehlédnout. Já tou dobou žila v karavanu za mexickou hranicí a stejně jsem to slyšela…

VYŠETŘOVATEL: Tesso, můžete upřesnit, o co přesně šlo?

HARTOVÁ: Začalo to jednou krátkou facebookovou zprávou a pak se to začalo šířit rychlostí blesku. Na Twitteru to trendovalo celé týdny. Museli byste žít někde v divočině, abyste o tom neslyšeli. Totiž, já vlastně tak trochu žila v divočině.

VYŠETŘOVATEL: Uveďte prosím, o čem mluvíte.

HARTOVÁ: Nějaký pasák koz ve Švýcarsku zahlédl Doriana Cromwella, frontmana Čtvrté dimenze… živého. Až moc.

1

MRTVÉ CELEBRITY

1. února 2017 (o tři měsíce dřív)

„ČERSTVÉ ZPRÁVY. Náš švýcarský zdroj právě potvrdil, že byla ověřena pravost videa z aplikace Facebook Live. Muž zachycený na videozáznamu je skutečně Dorian Cromwell…“

Tessa zamžourala na miniaturní záběr na obrazovce svého telefonu ve snaze rozeznat tvář rozmazané postavy. Půlminutový klip ukazoval osamělého muže sjíždějícího po zledovatělém svahu. Hlavu měl sklopenou, oči upíral na nerovný terén, ale těsně před koncem záznamu vzhlédl a pozvedl na pozdrav lyžařskou hůlku.

Dorian Cromwell? Fakticky? Jak si můžou být tak jistí? Tesse ten člověk se svým neupraveným vousem a hřívou nemytých vlasů spadajících až na ramena připadal spíš jako kříženec hipíka a bezdomovce. Možná by v něm dokázala vystopovat jakous takous podobnost s tím lídrem chlapecké skupiny, který býval vždycky jako ze škatulky, ale kdo ví. Celou spodní polovinu tváře mu zakrýval bujný plnovous. Záznam byl natočený z příliš velké dálky, než aby z něj bylo možné poznat mužův věk či barvu očí.

Před dvěma dny to video kdosi streamoval na Facebooku s geotagem švýcarského Münsteru a chytlavým titulkem:

„Guten Tag, Dorian. DorianCromwell AžMocNaživu“

Tessa si té zprávy všimla předešlého dne na TMZ, ale příliš o ní nepřemýšlela. Považovala ji za další fámu vyvolanou nějakým chudákem zoufale toužícím po pozornosti. S Erikem to bylo v jednom kuse to samé. Během měsíce, který od jeho zmizení v Texasu uplynul, byl mnohokrát „spatřen“ fanoušky po celém světě. Samozřejmě to byl pokaždé falešný poplach. Všechny ty fotky byly staré záběry upravené ve Photoshopu, což muselo být na první pohled jasné každému, kdo sledoval Ericovy sociální sítě alespoň z poloviny tak pozorně, jako to dělávala Tessa.

Přesto se jí při pouhém pomyšlení na mrtvé celebrity prudce zrychlil tep. Změnila polohu a narovnala se. Seděla na tenké skládací matračce, která jí v zadní části karavanu sloužila jako postel. Očima přitom zatěkala ke kouřovému sklu okénka, které se nacházelo hned vedle ní. Před chvilkou ho otevřela, aby dovnitř vpustila trochu studeného horského vzduchu. Slunce už zapadlo a dlouhé stíny borovic zahalily vnitřek karavanu do temnoty. Nikdo na ni nevidí. Ta rozumná část jejího mozku si to uvědomovala – a přesto bojovala s nutkáním okénko zavřít.

„Ne,“ zamumlala Tessa. Bez čerstvého vzduchu se zalkne. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a začala odpočítávat jednotlivé údery srdce, které jí bušilo až v hlavě.

Eric jedna… Eric dva… Eric tři…

Lepší.

Venku nikdo nestojí a nesleduje ji. Tessa se naučila pohlížet na přetrvávající pocit hrůzy s klinickým odstupem. Je to jen úzkost, která se jí zmocňuje. Rozmar chemických procesů v jejím mozku. Nic víc. Nic skutečného. Karavan parkoval na vzdálenějším konci kempu tvořícího výseč v hustě zalesněné oblasti na úpatí nějakého mexického pohoří nalézajícího se několik hodin cesty na jih od hranice. Vládlo tu ticho a poblíž chatek na protější straně nevydlážděného pozemku stálo jen několik málo aut.

Nikdo ji nesleduje. Nějaký omlácený starý Volkswagen s texaskou espézetkou nikoho nezajímá.

Tessa pomalu vydechla a uvolnila napětí v plicích. Obrátila pozornost zpět k telefonu. Ta historka o Dorianovi se nakonec ukázala být něčím víc než jen banální twitterovskou fámou. Tessa zrovna sledovala živé vysílání americké televizní stanice a večerní zprávy přerušil vstup věnující se čerstvé novince. Kéž by mohla přenos zastavit a prohlédnout si tu tvář zblízka. Netroufla si však zmáčknout pauzu, protože se bála, že přijde o připojení.

Zrovna dávali reklamu a Tessa znovu pohlédla směrem k okénku. Vytáhla si z ucha jedno ze sluchátek, aby slyšela blížící se kroky, polkla a ucítila při tom knedlík, který jí samým napětím narůstal v hrdle.

Zaznamenala však jen něžné zvuky padajícího soumraku. Vzdálené zahoukání sovy. Bublání nedalekého potůčku. Šumění větru prodírajícího se stromovím. Nikde ani známka po jakémkoli člověčím zvuku.

Je v bezpečí.

Kéž by dokázala přimět svůj mozek, aby tomu uvěřil…

Tessa se zamračila. Věděla, že by se měla soustředit na tu pozitivní stránku věci. Úzkostnými stavy bude trpět navždycky, ale přece jen od prosince urazila dlouhou cestu. Doslova. Podle telefonní navigace se nacházela více než 870 kilometrů od rodného domu v Midlandu. A to se ještě před měsícem strachovala, že už nikdy nevyjde z jeho dveří.

Takže to bychom měli ty malé krůčky. Tessa sevřela rty při vzpomínce na svou bývalou terapeutku doktorku Reganovou a všechna ta předepsaná mučivá znecitlivující cvičení. Taková kolosální ztráta času. Malé krůčky nakonec nevedou nikam. Všechno se změnilo za jedinou noc. Jedním obřím skokem.

To ovšem Tessa své terapeutce vyčítat nemohla. Nikdy by se na tenhle výlet nevydala, kdyby ji k tomu okolnosti nedonutily. Tessa stále ještě toužila po bezpečném závětří rodného domu, ale věděla, že už se tam nikdy vrátit nemůže. Ne po tom, co se tam na Nový rok odehrálo. Celý ten dům byl teď jeden velký spouštěč. Při pouhé vzpomínce na tu prohnilou starou verandu Tesse vyschlo v ústech.

Ne, o své staré útočiště přišla – jako by to byla prázdná děloha a ona novorozenec, kterého z ní vyrvali a pohodili do chladného, drsného světa. Když se na Nový rok rozbřesklo, uvědomila si, že už tam nemůže zůstat. Věděla, co musí udělat.

Od toho rána uplynul měsíc. Všechna ta krev… na rukách, na šatech, na matčině koberci v předsíni… a potom ten pocit, když s lehkostí projížděla zasněženými ulicemi ve Ferrari, zatímco jeho pravý vlastník ležel schovaný v kufru…

A pak ten šílený úprk přes hranici. Tessa zajela do kempu druhého ledna se západem slunce a ta cesta ji stála poslední ždibec veškeré duševní síly, kterou měla. Po příjezdu se zhroutila. Vzala si dvojitou dávku léků na úzkost a prospala vzadu v dodávce celých čtyřiadvacet hodin. Ale zvládla to. Když šlo do tuhého, ukázala se být silnější, než sama předpokládala.

Tessa si sama pro sebe přikývla. Otočila se k pootevřenému okénku zády a sehnula se k telefonu. Vysílání se vrátilo do zpravodajského studia a Tessa si znovu nasadila obě sluchátka.

„A pro ty, kdo nás právě naladili, znovu opakujeme – podle vyjádření mluvčího Dorian Cromwell žije. Uplynulých sedm měsíců strávil v řídce obydlené oblasti Švýcarských Alp, v místě dostupném pouze pěšky či na běžkách…“

Tessa zápasila s nutkáním pořádně svým telefonem zatřást. Vždyť to nedává vůbec žádný smysl! Dorian přece svou smrt určitě nepředstíral! Vždyť jeho tělo našli v Temži! Konal se proces s vražedkyní, kterou zavřeli do blázince. Jak by mohl tohle všechno narafičit?

„… stále zůstává mnoho nezodpovězených otázek.“ Moderátor se odmlčel a zaposlouchal se do nápovědy, kterou si tiskl k uchu.

„Ano, a právě se dozvídáme, že…“

Jenže Tessa už se nikdy nedozvěděla, jak svou větu zakončil.

Zvuk zničehonic vypadl. Tessa prudce zvedla hlavu. Všimla si stínu lidské paže, sahající dovnitř vozu okénkem za jejími zády. Vrhla se po zácloně, ale to už hleděla do očí zírajících na ni ze tmy.

„Panebože,“ zašeptala a přitiskla si ruku na srdce. „Vyděsil jsi mě!“

Její společník neodpověděl. Otevřel dveře karavanu a v ruce přitom svíral konektor jejích sluchátek. Tvářil se zvědavě.

„Promiň, kulihrášku,“ řekl Eric, když se usadil na své straně matračky. „Vypadalas dost zaujatě. Na co ses koukala?“

2

ŽIVÝ A ZDRAVÝ

ERIC VRÁTIL SLUCHÁTKA Tesse. Natáhl se na bok, podepřel hlavu dlaní a pokrčil jedno koleno tak, aby jeho noha tvořila s matrací trojúhelník. Vzápětí si uvědomil, že jde o klasickou modelingovou pózu, kterou zaujímal při focení ve spodním prádle a kterou za svůj život předvedl už tolikrát, že se mu nejspíš permanentně vryla do svalové paměti.

Znechuceně pokrčil nos a posadil se.

Tessa jeho pohyby sledovala, ale oči měla prázdné a nepřítomné. Udělal chybu, když jí ta sluchátka vytáhl z uší? Podle toho, jak jí ztuhla tvář, mu bylo jasné, že jí nejspíš přivodil jeden z těch jejích stavů. Za uplynulý měsíc, který spolu strávili na útěku, už se naučil rozeznávat napětí, které se jí pokaždé objevilo v koutcích úst, když se jí zmocnila úzkost.

„Jsi v pohodě?“ otázal se a natáhl se po její ruce. „Nechtěl jsem tě vystrašit.“ Předtím si vyšel pod pláštíkem tmy ven, aby si trochu protáhl nohy, a rozhodně nebyl pryč déle než deset minut. Chtěl, aby to vyznělo laškovně – jako jedno z těch neuvážených gest plných důvěrnosti, jaká lidé ve vztahu dělají každou chvíli. Nejspíš se příliš soustředila na telefon a neslyšela ho přicházet.

Tessa ruku odtáhla, ale ve tváři trochu roztála. Sešpulila rty ke straně a pokusila se o přísný výraz. „Kulihrášku? Tak takhle mi teď říkáš, Ericu?“

Eric se zakřenil. „Tak se přece jmenuješ! Nemůžu za to, že ses nakonec nevyvedla do kulata.“ S předstíraným hněvem pokynul rukou k jejím dlouhým, štíhlým nohám. Měla na sobě přiléhavé legíny a chundelaté králičí papuče sahající až k překříženým kotníkům.

Tessa se váhavě usmála. „Když jsme si psali, tak ta přezdívka zněla o dost míň lacině.“

„Nelíbí?“ Natáhl se a sevřel jí koleno, až se mu mezi černá elastická látka legín nahrnula mezi palec a ukazovák. „Nebo bys radši, abych ti říkal Sněhová vločko?“

Tessa se zasmála. Eric se pokusil přitáhnout si ji za nohy k sobě, ale plácla ho po ruce. Oči jí sklouzly zpět k telefonu na klíně a bylo po úsměvu. „Počkej. Tohle musíš vidět!“

Zastrčila sluchátka do klokaní kapsy své mikiny a nastavila na mobilu co nejvyšší hlasitost. Eric potlačil zasténání. Co je to, YouTube? Neměl na sociální média náladu. Ne teď. Konečně se mu podařilo být s tou jedinou osobou na světě, na které mu záleželo, a to tak blízko, že stačí natáhnout ruku a dotknout se její tváře…

A ji nenapadne nic lepšího než dívat se na mobilu na videa?

Eric se s povzdechem naklonil blíž ve snaze rozeznat, o čem to ty kovově znějící hlasy vykládají. Vážně by si měli pořídit ještě jeden mobil. Tenhle si koupili, když pořizovali zásoby ve městě, ale nechtělo se jim utrácet hotovost za další. Stejně by volali akorát tak jeden druhému.

„Co je to?“ zeptal se Eric. Vypadalo to jako večerní zprávy. Vzal Tesse mobil z ruky a pocítil při tom téměř nepatrný záchvěv paniky. Ode dne, kdy zmizel, se jeho tvář pravidelně objevovala ve večerních zprávách. Přišli snad na něco nového? Jdou po něm?

„To není o tobě,“ řekla Tessa, jako by mu četla myšlenky.

„Mluví o Dorianu Cromwellovi. O tom videu, co se tuhle objevilo.“

Eric zašilhal na obrazovku. „To video byl fejk. Ten chlápek se přece Dorianovi skoro nepodobal.“

Tessa ho poklepala po paži, aby zmlkl, a Eric napnul uši, ve snaze rozeznat, o čem je řeč. Stříbrovlasý moderátor zpráv mlel cosi o právních zástupcích a Scotland Yardu.

„A nyní se ke mně přes satelit připojil britský právní analytik Horace Killjoy. Horaci, co nám můžeš povědět?“

Na obrazovce se objevil formálně oděný muž ve středních letech pohrávající si s kravatou. „Andersone, podle mých zdrojů ve Scotland Yardu to vypadá, že tu máme rozsáhlé spiknutí zahrnující několik klíčových osob v nahrávací společnosti DBA, které možná sahá až k jednomu či více členům britské policejní komunity.“

To přece nejde, že ne? Dorianova vražda… byla jen naoko? Eric zavrtěl hlavou a přinutil se znovu se soustředit na rozhovor.

„… si možná zadělal na menší právní problém. Jsem zvědavý, co z toho bude.“

„Je možné, že půjde Dorian Cromwell do vězení?“

„Je.“

„Takže předstírat vlastní smrt je zločin?“

Ericovi ztuhla páteř. Tomuhle rozuměl – a také se to náramně podobalo jeho situaci. Tahle otázka ho okrádala o spánek, a to o víceru nocí, než byl ochoten připustit.

Toho rána v Midlandu, když jejich plán začal nabírat konkrétní obrysy, ani v nejmenším nezvážil, jaké by to pro něj mohlo mít právní dopady. Útěk se zdál jako nejlepší možné řešení. Tessa už si doma nepřipadala v bezpečí – ne poté, co ji tam její stalker držel jako rukojmí. Eric jí nabídl, že ji vezme s sebou na turné, ale oba věděli, že by to nefungovalo. Nahrávací společnost ho držela v šachu smlouvou, podle níž byl povinen objevovat se před davy lidí a pěkně se usmívat do objektivů. Kdyby se Tessa stala jeho oficiální přítelkyní, ocitla by se pod drobnohledem. A takový druh pozornosti by v žádném případě neustála. I Erica taková pozornost většinu času děsila, a to nikdy netrpěl agorafobií.

To Tessa nakonec našla odpověď. Celý ten plán začal jako vtip. Alespoň Eric si myslel, že Tessa žertuje, když to poprvé navrhla. Seděla se zkříženýma nohama na posteli vedle něj, od hlavy k patě zachumlaná do svého teplého flanelového pyžama, když tu náhle spatřil, jak v záblesku inspirace doširoka otevřela oči.

„Je to dokonalý, Ericu! Sám jsi to přece říkal. Je jen otázkou času, než se objeví někdo, kdo tu vraždu bude chtít napodobit, a nějaká další celebrita to odskáče životem.“

Chvilku mu trvalo, než pochopil, o čem mluví…

„Nechápeš to?“ zatahala ho za paži a vysvětlovala dál: „To já budu ten, kdo to provede! Policie mi dovolila, ať s tebou odejdu. Nikde žádní bodyguardi. Žádná ochranka. Žádní svědci. Jen jedna emocionálně nestabilní fanynka s předmětem své posedlosti. Je ti jasné, co si všichni pomyslí, když se ráno neukážeš na té zvukové zkoušce?!“

Eric znepokojeně poposedl. Očima zabloudil k jemné kůži v ohbí lokte. Stopy po několikerém píchnutí jehlou už sice dávno vybledly, ale stále si dovedl vybavit tu bodavou bolest. Tessa nebyla v odebírání krve nejzručnější. Sama to nikdy předtím nedělala, jen sledovala při práci svou matku. Eric se bolestně ušklíbl při vzpomínce, jak do něj dloubala jehlou z matčiných pohotovostních zásob, než se jí konečně podařilo nabodnout žílu. Pořád ještě nedokázal uvěřit, že se na tu jejich lest nechal někdo nachytat. Tessa Hartová – a vražedkyně? Vzala mu pár decilitrů krve… nechala za sebou doma spoušť připomínající místo činu a ten poslední tweet, který poslala z jeho telefonu, zněl zatraceně moc jako přiznání zločinu… Ale stejně mu celá ta lest připadala směšně průhledná. Copak by dva náctiletí se sadou na odběr krve opravdu dokázali oblafnout FBI?

Možná.

Příslušné orgány přece nevěděly, jak se cítí. Nechápaly, že si ve svém životě připadá jako v pasti – a že se z ní zoufale touží dostat. Jeho rodičům to snad mohlo dojít, anebo možná jeho manažerovi Maurymu, ale nikdo z nich doopravdy nenaslouchal jedinému slovu, které Eric řekl.

A teď je o měsíc později, a až doposud šlo všechno tak, jak Tessa předpověděla. Její obličej se ocitl na seznamu osob nejintenzivněji hledaných federály a poslední „slavná poslední slova“ z účtu @EricThorn dosáhla 11,2 milionu retweetů.

Ale jinak byli v bezpečí. Byli spolu. A největší zázrak – byli svobodní.

Tedy prozatím.

Eric napjatě vydechl. Znovu obrátil pozornost k telefonu.

„… samo o sobě zločin není. Nicméně se zdá, že Dorian v době svého odloučení nadále dostával tantiémy prostřednictvím konta ve švýcarské bance. Možná mu tedy hrozí obvinění ve věci praní peněz či dokonce krácení daně…“

To neznělo moc dobře. Eric položil Tesse paži kolem ramen a stiskl pauzu. „Počkej chvilku. Kdy to vysílali?“

„To je živý přenos! Nepauzuj to!“ Tessa se natáhla po telefonu, ale nedostala se k němu, protože Eric měl na obrazovce položenou dlaň. „Ericu, ztratíme spojení!“

„Já tomu nerozumím,“ odvětil. „Jak si můžou být jistí, že je naživu?“ zahleděl se na ni skepticky, těkaje očima mezi jejím obličejem a telefonem.

„Já nevím, ale prý je to potvrzené. Dorian má každou chvíli vydat prohlášení. Pusť to!“

Eric jí telefon vrátil, ale obrazovka mezitím ztmavla. Tessa přenos znovu spustila, a zatímco čekali, stisk Ericovy paže kolem jejích ramenou sílil. Konečně obrazovka znovu ožila.

Scéna poskočila do nové lokace. Kamera zabírala dlouhý stůl pokrytý mikrofony namířenými k nezaměnitelné tváři. Mladý muž usazený uprostřed měl vlasy stažené do rozcuchaného uzlu a spodní polovina jeho tváře působila podivně bledě v místech, kde si oholil vousy, ale jinak vypadal stejně jako vždycky.

Dorian Cromwell osobně. Živý a zdravý. Odkašlal si a kamera najela na detailní záběr.

„Nazdar lidi. Jak vidíte, zvěsti o mé smrti byly poněkud přehnané…“

„Neuvěřitelný,“ zamumlal Eric, ale důkaz, který měl před očima, popřít nemohl. Obrazovku zaplnil záběr na Doriana Cromwella čtoucího připravené prohlášení z bílého listu papíru.

„Rád bych se jménem svým i všech v nahrávací společnosti DBA omluvil fanouškům i všem ostatním, kterým jsem snad způsobil zbytečný stres…“

Eric se zakuckal. Zbytečný stres? I tak se to dalo říct. Větší část roku strávil kvůli Dorianově vraždě ve strachu o život. Od loňského léta, kdy zpráva o Dorianově smrti pronikla na veřejnost, se Eric na každém kroku ohlížel přes rameno. A nic z toho nakonec nebyla pravda. Jen podvody a lži… a píárko. Stejně jako všechno ostatní v téhle falešné popíkové existenci.

Vždyť to mohl tušit.

Tessa si zjevně všimla, jak se jeho výraz změnil. Jemně mu přejela dlaní po koleně. „Ericu?“

Zaklonil hlavu. Proč mu vnitřek toho karavanu najednou připadá desetkrát menší než před chvilkou? Eric se natáhl a dotkl se konečky prstů stropu. „Převrátil jsem si kvůli němu život naruby. To on je ten jediný důvod, proč jsem teď tady!“

Tessa mu stáhla loket dolů a přisunula se blíž. Uklidňujícím gestem mu hladila předloktí. „To přece není ten jediný důvod.

Vždyť tu byly i další věci, ne? Co všichni ti lidé, co tě sledovali na Twitteru? A ta sláva?“

„Jo, ale…“

„A taky jsi to udělal kvůli mně,“ dodala. Pak propletla své prsty s jeho a zvedla k němu oči. „Totiž, myslela jsem, že to s tím souvisí. Že jsi se mnou utekl i proto, abys mě ochránil. Nebo ne?“ Eric zaslechl, jak se jí zachvěl hlas, a tvář mu zvlídněla. Pevně ji uchopil za ruku. Ničilo ho, kdykoli viděl, jak se jí znovu zmocňují pochybnosti. Jestli z toho Dorianova podvodu vzešlo kdy něco dobrého, bylo to právě to, že má teď Eric po boku tuhle nádhernou dívku. Těch posledních čtyř týdnů ani na vteřinu nezalitoval.

Spustil jí ruku k pasu, přitáhl si Tessu k sobě a přitiskl jí rty do vlasů.

„Samozřejmě že jsem to dělal kvůli tobě,“ zamumlal. „Abychom mohli být spolu.“

Tessa se přitulila tváří do ohbí jeho krku a Eric zavřel oči. Připadala mu tak křehká – tak hubená a nepatrná. Probouzelo to v něm nesmírnou touhu ji chránit.

Popravdě, udělal by cokoli, jen aby Tessu uchránil ostrého světla hledáčku veřejnosti. Měla dost svých starostí, než aby se trápila ještě drby o celebritách a nesnesitelnými fanynkami. Tessu totiž ohrožoval její stalker, který teď byl na svobodě – což byl další nezamýšlený důsledek jejich rozhodnutí utéct. Policie sice Blaira Duncana zatkla, ale nemohli ho za mřížemi držet dlouho. Žádné z obvinění nešlo prokázat bez svědectví oběti. A Blair teď klidně může číhat někde venku a čekat, až se Tessa znovu objeví.

Eric ji ochranitelsky pevně objal kolem ramen. Očima znovu zabloudil k dění odehrávajícímu se na obrazovce telefonu. Dorian četl monotónním hlasem a bez jediného záchvěvu emocí ve tváři vyjádření připravené jeho agenty a právníky:

„Rád bych se také omluvil všem svým krajanům za jakýkoli domnělý právní či finanční přečin. Jsem stále věrným poddaným Spojeného království a rád bych touto cestou požádal Korunu o shovívavost…“

Tessa v Ericově náruči celá ztuhla. „Nepůjde do vězení, že ne?“ zeptala se. „Všechno je to překroucené, viď?“

Eric zavrtěl hlavou. „Nechápu to. Jaký zákon porušil?“

„Říkali něco o krácení daně.“ Tessa se narovnala. „Ale tobě takové obvinění nehrozí, že ne?“

Eric se zasmál. „Krácení daně? Tesso, rozhlídni se.“ Máchl rukou po stísněném karavanu. Neměli žádný nábytek. Ani tekoucí vodu. Ani dost vysoký strop na to, aby se postavili. „Vždyť v podstatě žijeme jako nuzáci. Žádný příjem nemám.“

„Ale prodali jsme tvoje auto,“ namítla. „Počítá se to?“

Eric její obavy přešel tichým uchechtnutím, ale mírné znepokojení potlačit nedokázal. Jeho milovaného kabrioletu se zbavili v obchodě s díly stojícím u silnice, kde ho vyměnili za zrezivělý karavan a igelitový pytel na odpadky plný hotovosti. Byl tohle příjem? Všechny své ostatní pozemské statky opustil. Desítky milionů dolarů zůstaly opuštěny a nedotčeny. Vláda ho přece nebude stíhat kvůli umrněným padesáti tisícům – pouhému zlomku pravé hodnoty jeho Ferrari. Přese všechny obavy, kvůli kterým nedokázal v noci usnout, ho nikdy nenapadlo trápit se zrovna tím, zda po něm půjde finančák.

„Možná ještě není pozdě,“ pravila Tessa pomalu. „Ještě nebylo patnáctého dubna.“

Eric jí věnoval nechápavý pohled.

„Ale no tak, Ericu. Den podání daňového přiznání.“ Šťouchla ho do hrudi. „Tohle datum přece platí i pro rockové hvězdy.“

Znovu sešpulila ústa ke straně tím svým typickým způsobem. Eric se zazubil. „Já měl na starosti jen to, abych si udržel břišní svaly jako z kamene a sem tam něco zahrál na kytaru. O finance se staral můj manažer.“

„Tak bys mu měl možná zavolat, než skončíš na stejné cele s Dorianem.“

Ericovi pohasl úsměv. Zavolat Maurymu, nebo jít do vězení za krácení daní? Nebyl si tak docela jist, co z toho je horší…

Prozatím Eric zdvihl prst ke rtům, aby Tessu utišil. Dorian teď zněl o dost živěji. Odstrčil papír a naklonil se k mikrofonu.

„To jediné, co mé činy omlouvá, je ta astronomická cena, kterou se platí za slávu a která nejde vyjádřit v librách šterlinku. Draze jsem platil celé roky. Zažíval jsem štvanici. Pronásledovali mě. Tisk o mně neustále psal lži – i o každém, na kom mi v životě záleželo. Vím, že nejsem sám, kdo takto trpěl a kdo se nakonec uchýlil do bezpečí.“

Dorian se odmlčel a pohlédl přímo do kamery. Eric ochromeně seděl a nespouštěl oči z Dorianova pronikavého pohledu. Měl zvláštní pocit, že ho Dorian vidí – že z obrazovky hledí přímo na něj.

„Nejsem sám. Jsou tu další jako já. Vyzývám je, aby předstoupili a zastali se mě. Jestli tam někde jste a díváte se, tak vás o to žádám. Prosím. Jsem v pasti. Potřebuju vaši pomoc.“

Eric vklouzl rukou do Tessiny dlaně. Zalapala po dechu a Eric cítil, jak mu vstávají vlasy na zátylku, zatímco Dorian klopotně pokračoval:

„Vy víte, kdo jste, ale když to jinak nejde, zmíním vás jménem. Mluvím samozřejmě o Tupacovi, Michaelu Jacksonovi a v neposlední řadě i o Ericu Thornovi.“

3

JEN DALŠÍ SNĚHOVÁ VLOČKA

TESSA ZASTAVILA živý přenos a otočila se k Ericovi. Když Dorianovi splynulo ze rtů jeho jméno, úplně mu poklesla čelist.

Jak to ví? přemýšlela Tessa.

Eric zjevně myslel na to samé. Vypadal omámeně, ale za chvilku se vzpamatoval. Obrnil se a sáhl po telefonu. „Musím s ním mluvit.“

Tessa ho popadla za zápěstí. „Ericu, ne!“

„Slyšelas ho. Ví, že jsem to narafičil. Musím zjistit, kdo mu to prozradil. Jestli po mně nahrávací společnost jde, tak…“

„Ale co když to neví?“ uťala ho Tessa. „Možná jen hádá.“

„No, tak to musíme zjistit!“

„Ale jestli to neví, tak se akorát prozradíš…“

Tessa se odmlčela. Eric ji vůbec neposlouchal. Popadl telefon a začal se probírat aplikacemi na displeji. „Kde je Twitter? Myslíš, že si Dorian reaktivoval svůj starý účet?“

Twitter? To slovo zasáhlo Tessu jako políček do tváře. „Ericu, ne. To nesmíš!“

Zarazil se a pokrčil čelo. „Založím si falešný účet.“

„Ne.“ Zuřivě vrtěla hlavou. „Klidně si s ním promluv, jestli chceš, ale ne na Twitteru.“

„A jak teda? Mám zavolat operátorku, ať mě spojí s Dorianem Cromwellem? Myslíš, že existuje nějaká kouzelná telefonní ústředna pro popový hvězdy?“

Uchechtl se, ale Tessa jen zkřížila ruce na prsou. „Tak ať tvoji lidé zavolají těm jeho, ne?“ Sebrala mu telefon a najela na číselník.

„Do toho,“ řekla. „Jaké je číslo?“

„Jaké číslo? Dorianovo? Říkal jsem ti, že…“

„Ne, nemyslím Dorianovo.“ Tessa významně povytáhla obočí. Ericovi došlo, co má na mysli, a zachmuřil se.

„Tesso, já Maurymu volat nebudu! Zapomeň na to. Prostě ne.“

„Vím, že se ti nechce, ale bude to bezpečnější.“

Eric na matraci poklekl a otřel si dlaně do látky džínů. Tessa už věděla, co znamená ten výraz, který se mu přehnal přes obličej. Ne tak docela panika. Spíš se tvářil jako štvaná zvěř vystrašená zapraskáním větvičky.

„Ty tomu nerozumíš,“ vyhrkl spěšně. „Já chci jen zjistit, co Dorian ví. To neznamená, že pak hodlám něco podnikat. Ale jestli Maury přijde na to, že jsem naživu, tak je konec. Řekne to v práci. A oni mě přinutí se vrátit.“

„To určitě neudělá, když mu vysvětlíš, jak na tom jsi, a…“

„Tesso, ty nevíš, co je ta moje nahrávací společnost zač. Jsou to příšerní lidé. Maury mě kryje před tím nejhorším, ale ani on není všemocný!“

Zajel si prsty do přerostlých vlasů. Zůstaly mu divoce trčet a Tessa se natáhla, aby je uhladila. Eric ji však chytil za ruku a přitiskl si ji k tváři. Dívala se, jak mu pod dotykem jejích prstů mizí napjaté rýhy na čele – a ten pohled z nějakého důvodu utišil obavy, které se jí honily hlavou.

Naklonil se k ní a ztišil hlas. „Ještě nejsem připravený na návrat. Možná za měsíc nebo za dva, ale ne teď. Potřebuju víc času.“ Vtiskl jí do dlaně polibek a Tessa cítila, jak se její odhodlání pod jemným naléháním jeho rtů rozplývá. „My oba potřebujeme víc času.“

Tesse se zachvěla víčka. Zavřela oči. „Už zase,“ pronesla tiše.

„Zase deflektuješ. Jako vždycky.“

Ericův dech ji polechtal na tváři, když jí šeptal do ucha: „To je něco jako projikování?“

„Deflexe znamená,“ odvětila, proplétajíc prsty skrze jeho rozcuchané vlasy, „že odbíháš od tématu, které je ti nepříjemné.“

Rozevřela rty v očekávání polibku. Místo toho však ucítila klouzavý pohyb chladného kovu v dlani. Eric jí sebral mobil.

„Vinen v plném rozsahu.“ Eric poklepal prstem na obrazovku a v koutku rtů mu přitom zahrál slabý úsměv. Našel twitterovou aplikaci a Tesse při pohledu na přihlašovací obrazovku projel rameny záchvěv. Přísahala si, že už se Twitteru nikdy v životě nedotkne. Ne po tom, co se stalo posledně.

Eric si začal zakládat nový účet, ale Tessa se na to nemohla dívat. Upřela zrak na své králičí bačkory a zhluboka vtáhla vzduch do plic.

Eric jedna… Eric dva… Eric tři… Eric čtyři… Eric pět…

Zubatá hrana paniky povolila sevření kolem jejího krku. Ne že by si však připadala uvolněně. To ani náhodou. Při pomyšlení na nový twitterový účet se v ní bouřily všechny instinkty. Tessa se však dokázala zklidnit natolik, aby zdroj své úzkosti zpochybnila. Opravdu se zakládá na reálné hrozbě? Anebo se jí to plete v hlavě a vnímá nebezpečí jako daleko větší, než ve skutečnosti je?

„Věř mi,“ řekl Eric. „Vyberu si superbezpečný heslo.“ Jeho prsty se rozběhly po klávesách a Tessa mu četla přes rameno. S přimhouřenýma očima sledovala řadu zadaných znaků. Chvilku trvalo, než si uvědomila, oč jde.

Heslo: TEXASjf97bv

„Espézetka našeho karavanu?“

Eric po ní kradmo pohlédl. „Tohle nikdo nehackne, co myslíš?

Nikdo kromě tebe a mě by na to nepřišel.“

Než stihla odpovědět, objevila se na obrazovce další kolonka k vyplnění. Jejich účet pořád ještě potřeboval alias. „Zařídím, aby vypadal jako fanynkovský účet,“ řekl Eric a vyťukával při tom text. „Takovým nikdy nikdo nevěnuje pozornost.“

Uživatelské jméno: @SněhováVločka734

Tessa rozpoznala název jeho posledního singlu „Sněhová vločka“. Ericova nahrávací společnost ho zveřejnila týden před jeho zmizením. Publicita vyvolaná zločinem pak zajistila, že si písničku stáhlo více posluchačů, než se povedlo u kteréhokoli jiného singlu, který Eric v minulosti nahrál.

„Proč 734?“ zeptala se. „Znamená to něco?“

Eric pokrčil rameny. „Sněhové vločky od 1 do 733 byly zabrané,“ zasmál se suše. „Vidíš? Jsem jen další sněhová vločka. Splývám s davem.“

Zmáčkl Vytvořit účet a nový profil se probudil k životu.

Jen další Sněhová vločka (@SněhováVločka734)

Tesse se obrátil žaludek. Rychle odvrátila zrak. Zatěkala očima k oknu karavanu, ale venku už padla noc. Panovala tam neproniknutelná tma. Viděla jen bledý ovál své vlastní tváře odrážející se ve skle. Měla stejný výraz jako před chvílí ta Ericova.

Uštvaný. Vyděšený.

„Prosím tě, netweetuj nic,“ zašeptala. „Prosím, Ericu. Mohl by nás sledovat. Někde tam pořád je.“

♦

Blair seděl v kavárně shrbený nad stolem a mobil ukrýval v klíně. Cítil, jak mu dřevění krk, ale přesto se nenarovnal. Líbilo se mu, že deska stolu zakrývá obrazovku mobilu před zvědavými pozorovateli.

Někteří lidé… se všem ostatním neustále musí plést do jejich záležitostí. Možná to Tessa vymyslela dobře, když se celé nekonečné měsíce skrývala ve svém pokoji. Lidé dovedou dělat jen problémy. Proč si nedokážou hledět svého?

Blair nesnášel, kdykoli se musel přihlašovat na veřejném místě, ale nic jiného mu nezbývalo. Potřeboval wifi zdarma. A personál ho aspoň nechával na pokoji, pokud si ovšem každých několik hodin objednal novou kávu.

Zastrčil do uší sluchátka, otevřel Twitter a vložil do vyhledávače tatáž slova jako každý den.

#EricThorn

Sledoval zprávy od chvíle, kdy byl propuštěn z policejní vazby. Texaská policie ho vydala do Louisiany, ale okresní státní zástupce ho odmítl obžalovat. Podle všeho nepovažovali jeho obvinění ze stalkingu za příliš závažné, když se ukázalo, že jeho oběť je sama vražedkyní.

Blair samozřejmě ani na vteřinu neuvěřil, že by Tessa Eriku Thornovi doopravdy ublížila. Na to ji znal až příliš dobře. Byla nesmírně záludná. Tou největší chybou, které se Blair v Texasu dopustil, bylo to, že podcenil její schopnost přetvářky. Přechytračila ho a ta vzpomínka ho pořád žrala. Až ji najde, tak jí k tomu ještě pár věcí poví.

Ona i ten její milovaný Eric zcela zjevně narafičili zločin a někam spolu utekli. Nakonec se ovšem objeví. A až se to stane, Blair jim bude na stopě. Měl několik účtů na všech existujících sociálních sítích a celý den, sedm dní v týdnu, trávil jen obnovováním… a obnovováním… a obnovováním…

Bylo otázkou času, než ti dva vystrčí hlavy z úkrytu, ať už je to kdekoli. Potom ji Blair získá zpátky. Stejně nechápal, co Tessa na tom netalentovaném hezounovi vidí. Eric Thorn… Blair si odfrkl. Jednou si s Ericem budou muset velmi vážně promluvit.

Prozatím se však Blair soustředil na seznam témat momentálně trendujících na Twitteru.

Zajímavé.

Na stůl padl stín a Blair vycítil, že naproti někdo stojí. Ještě víc se schoulil do sebe v naději, že to cizinci dojde, ale místo toho zaslechl dívčí odkašlání. Blair se zabručením vzhlédl.

„Hele, potřebuješ tu židli?“ Dívka nečekala na odpověď. Dřevěné nohy zaskřípaly po podlaze. Blair zatěkal očima po kavárně, ale všechny ostatní židle byly obsazeny. „Držíš snad někomu místo?“ zeptala se dívka a položila svůj šálek na stůl.

Blair zavrtěl hlavou. Nacpal si telefon do kapsy a prudce se zvedl na nohy, až jeho židle hlučně odskočila.

„Jen si sedni,“ pravil, aniž by dívce pohlédl do očí. Nechal svůj poloprázdný hrnek kávy na stole a zamířil ke dveřím.

Vrátí se později. Až mine hodina oběda. Nemá cenu dělat scény. Nechtěl k sobě přitahovat pozornost.

A ze všeho nejvíc si přál, aby to, co zamýšlí udělat, mohl provést beze svědků.

4

KOGNITIVNÍ ZKRESLENÍ

ERIC ODBYL TESSINO varování bezmyšlenkovitým přikývnutím. Nestiskl tlačítko k vytvoření tweetu. Místo toho si nechal vyjet seznam trendujících témat. Nerad v Tesse vyvolával úzkost, ale potřeboval se podívat, o čem si lidé vykládají. Uvěřili tomu, že ho Dorian prozradil? Anebo to berou jako Dorianův zoufalý pokus, jak od sebe odvrátit pozornost?

Objevil se seznam a Eric zhluboka vydechl všechen vzduch, který v sobě dosud zadržoval. Po jeho jméně nebylo ani stopy.

1 #DorianŽije

1,2M tweetů

2 #TupacJeAsiMrtvý

383K tweetů

3 #KurtCobainJeDefinitivněMrtvý

28,9K tweetů

„Kurt Cobain?“ pronesla Tessa. „Jak si tím můžou být tak jistí?“

Eric pokrčil rameny. „Asi proto, že měl pitvu?“

„To Dorian Cromwell taky!“

Kruci, pomyslel si Eric. To je pravda. Jak se to tomu Dorianovi vůbec povedlo?

Tessa se přes něj natáhla a obnovila seznam. Ericova úleva ustoupila hrůze, protože na třetí místo naskočil nový hashtag.

#EricTakyŽije

29,3K tweetů

„Krucinál!“ Zavřel oči, aby ta slova vytěsnil. Když je znovu otevřel, Tessa už měla překliknuto na Nejlepší tweety.

MET @ManželkaEricaThorna

ODPOUŠTÍME TI @ERICTHORN! VRAŤ SE NÁM, BEJBY! #EricTakyŽije

Eric si při pohledu na obrazovku tiše odfrkl. Rozpoznal alias své dávné twitterové superfanynky. No jistě, MET. Pořád používá ty své staré triky, aby jeho fanouškovskou základnu vybičovala do nejnovějšího záchvatu šílenství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nelži mi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.