Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Toni Packerová

Právě teď

Výběr z rozprav buddhistické zenové učitelky, která přestala být buddhistickou, zenovou i učitelkou

Přeloženo z anglického originálu The Work of This Moment vydaného nakladatelstvím Shambhala, 2007.

Vybral a přeložil Jan Burian

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Alferia
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
obchod@grada.cz, www.grada.cz
jako svou 7339. publikaci

Návrh obálky Marta Červáková
Sazba Magda Kadlecová
Jazyková redakce Ivana Šelešovská
Korektura Monika Straková
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová
Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019
Text © Toni Packer, 1990
Text © Lenore Friedman, 1990
Translation © Jan Burian, 2019

ISBN 978-80-247-5702-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-2293-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2604-0 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Packer, Toni, 1927–2013

[Work of this moment. Česky]

Právě teď : výběr z rozprav buddhistické zenové učitelky, která přestala být buddhistickou, zenovou i učitelkou / Toni Packerová ; přeložil Jan Burian. -- První vydání. -- Praha : Alferia, 2019. -- 143 stran

Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-2604-0 (brožováno)

* 130.31 * 159.923.2 * 316.776 * 159.952 * 165.242.1 * 244.82-584.5 * 244.82 * 2-335-055.2 * (73) * (047.53) * (046) * (044)

– Packer, Toni, 1927-2013

– mysl -- duchovní pojetí

– self -- duchovní pojetí

– naslouchání -- duchovní pojetí

– pozornost -- duchovní pojetí

– sebeuvědomování -- duchovní pojetí

– sebepoznání -- duchovní pojetí

– duchovní cesta

– sebepojetí

– zen-buddhismus

– duchovní učitelky -- Spojené státy americké -- 20.–21. století

– rozhovory

– články

– korespondence

13 – Filozofie ducha [5]

LENORA FRIEDMANOVÁ O TONI PACKEROVÉ

O Toni Packerové není snadné mluvit. Nedá se jednoduše říci, že nějaká je a nějaká není. (Představuji si, jak sedí za mým levým ramenem, usmívá se, s obočím zkoumavě pozdviženým a vše, co napíši, jí připadá humorné.) Když jsem ji v roce 1983 poprvé potkala, byla zenovou učitelkou, i když už se nepovažovala za buddhistku. Nyní už není ani zenová učitelka. (Anebo je? Někteří si o ní myslí, že učí podstatu zenu.) Ve skutečnosti říká, že už není ani učitelka. (A co to tedy dělá? Proč kolem ní sedí všichni ti lidé a naslouchají tomu, co říká?) Někdy hovoří o sobě a o lidech ve svém okolí jako o přátelích, kteří spolu zkoumají přirozenost věcí. Řekne třeba: „Pojďme se na to spolu podívat.“ Nebo: „Začněme úplně od začátku a uvidíme, kam se dostaneme.“

Rok předtím, než jsem ji potkala, jsem poslouchala mnoho jejích nahraných rozhovorů. Čas od času jsem náhle v pozadí zaslechla zvuk „Mu…u…u…u!“. Studovala jsem zen několik let a tak vím, že „Mu“ je jeden z prvních kóanů (poučný příběh nebo hříčka, která vzdoruje racionálnímu myšlení), která je přidělena tradičním zenovým studentům spolu s instrukcí, aby na kóanu neustále pracovali. Zjevně to byl zvyk, který si někteří studenti přinesli s sebou z Rochesterského zenového centra. Byl to pozůstatek, který rychle zanikl, když, spolu s Toni, zanechali většiny tradičních zenových praktik (úklon, recitací, pálení kadidla, hierarchická struktura). Toni cítila, že tyto praktiky překážejí v tom, co ji zajímalo nejvíce: uvědomování si přítomného okamžiku – základní proces sledování, naslouchání a zkoumání všeho.

Na podzim roku 1983 jsem dělala s Toni rozhovor (pro svou knihu Setkání s pozoruhodnými ženami) v Zenovém centru Údolí Genesee v Rochesteru ve státě New York, které Toni a její četní studenti založili v roce 1982. V době mé návštěvy byla atmosféra relativně klidná, ale dva roky předtím bylo toto centrum středobodem událostí, které zcela rozdělily rochesterskou zen-buddhistickou komunitu. Tato bouře přinesla otřesy, s nimiž se dosud vyrovnávají nejen v Rochesteru, ale i v buddhistických komunitách po celých Spojených státech.

Co se stalo? Stručně řečeno: Toni tehdy byla zvolena jako následnice róšiho Philipa Kapleaua – hlavního učitele rochesterského zenového centra. Toni, po trpělivém a bolestivém sebezpytování, přerušila své vazby na tradiční buddhismus a začala čerstvým a nezávislým způsobem učit „zenovou práci“. Od té doby proběhla v buddhistických komunitách ve Spojených státech řada bouřlivých změn. Ale tato byla patrně klíčová. Aniž bychom zjednodušovali, můžeme vnímat spojitost mezi tím, co se stalo v Rochesteru, a tím, že je nyní i v jiných centrech po celých Spojených státech otevřeně kladena radikální otázka: „Jak má dnes zen v Americe vypadat?“

Předtím než jsem jela Toni navštívit, jsem zaslechla o událostech v Rochesteru jen útržky. Když jsem slyšela Toniin zvučný hlas z nahrávek, vytvořila jsem si představu brilantní mysli a velitelské osobnosti. Jela jsem na setkání s ní s očekáváním a nemalou úctou, téměř až bázní. Když jsem tam přijela, byla už tma, živé ploty a země byly mokré od deště. V oknech velkého kamenného domu nesvítila žádná světla, a když jsem dovlekla svou cestovní tašku po schodech ke dveřím, nikdo neodpověděl na mé klepání. Pak jsem si všimla značky, která mne nasměrovala kolem budovy k postrannímu vchodu. V polovině cesty jsem potkala dva lidi. Vysoký mladý muž se představil sám. „A tohle je Toni,“ řekl. Mimovolně jsem řekla: „Ahoj, Toni.“ A pak jsem se zarazila. „Myslíte tu Toni!“

Všichni jsme se zasmáli. Vyrazilo mi to dech, protože ta Toni s mocným hlasem byla jen člověk: v pletené čepici a obnošené bundě, s obličejem zrůžovělým venkovním vzduchem, s přívětivým úsměvem, modrýma a velmi jasnýma očima, krátkými stříbrnými vlasy vykukujícími zpod čepice.

Jen člověk. Rozpoznala jsem hlas, ale laskavost v něm se mne teď přímo dotýkala. Byla jsem unavená a bolela mne hlava. Ve velké a teplé kuchyni jsme si sedli k dlouhému dřevěnému stolu uprostřed místnosti a za chvíli už někdo vařil čaj.

Jak se mé tělo uvolňovalo, začala jsem vnímat přítomnost Toni sedící naproti mně. Seděla velmi klidně a prostě. Nepotřebovala mluvit. Jen ticho a nevtíravá přítomnost. V průběhu příštích několika dní a při všech dalších setkáních jsem zjistila, že Toni přináší tyto kvality na každé místo a do každé situace.

Příští den jsem poseděla s Toni v její světlé a útulné místnosti v patře. Dozvěděla jsem se, že se narodila v Berlíně v roce 1927 a nad jejím dětstvím se vznášel stín Hitlera a nacismu. Když se Hitler dostal k moci, bylo jí teprve šest. Její matka byla Židovka, a rodina se proto bála možných problémů. Aby byly děti chráněny, byla Toni, její starší sestra a nevlastní bratr pokřtěni. Toni si pamatovala luteránského kněze, který k nim přišel a pokropil je vodou. Také si pamatovala skutečnou náboženskou horlivost, kterou později pocítila, touhu po něčem, co by ji přesahovalo. Sužovaly ji otázky, které se týkaly války a pronásledování Židů. Její rodiče byli velmi opatrní, báli se mluvit otevřeně před dětmi, aby něco z toho neopakovaly venku. Přátelé a spolužáci nosili mládežnické uniformy. Toni jim záviděla, cítila by se jistější, kdyby také nosila vázanku a kožený bičík, i když nebylo jasné, co to vlastně znamená. Pak přišlo bombardování, noční můra, hrůza a zkáza. Toni začala pochybovat: Jak může být něco takového slučitelné s představou milujícího Boha, který pečuje o své děti a chrání je? Nedávalo jí to smysl.

Také ji trápil neustálý pocit viny. Když Ježíš umřel na kříži, aby tak sňal všechny hříchy světa, proč se ona stále cítí provinile? Jednou sebrala odvahu a položila tyto otázky knězi. Ten ji však stroze odbyl. Vůbec se s ní o tom nechtěl bavit.

Další věc, kterou si pamatuje, je první bombový útok. Ležela se svou sestrou v posteli, protože měly průjem. Ale když přišel nálet, vyskočily z postele, průjem je přešel a slabost také. „Byla v tom spousta energie, bylo to jediné správné jednání. Prostě jsme věděly, co je právě třeba udělat.“ Pomáhala hasit oheň. Ale později, když bylo po všem, zaplavily ji myšlenky. „Ach bože, co se to stalo. A co se mohlo stát.“ Padl na ni ohromný smutek, a pak se velmi silně ozvala otázka: „Jaký je smysl tohoto života?“ Otázka ji polapila a nepouštěla, opakovala se každý den, drásala ji a pálila. Jaký je smysl tohoto života, který je tak naprosto nepochopitelný a krutý? Proč lidé dělají takové věci?

Později se její rodina přestěhovala do Švýcarska a zde Toni potkala mladého amerického studenta Kylea Packera. Vzali se v roce 1950, další rok se přestěhovali do Spojených států a usadili se na severu státu New York. Kyle povzbudil Toni, aby začala studovat na University of Buffalo. V roce 1958 adoptovali týden starého chlapečka a dali mu jméno Ralph. Toni sice po studiu pracovala v oblasti psychologie, ale výzkumný program jí připadal příliš behavioristický, většina výzkumu byla zaměřená na testování, teorie paměti a experimenty s krysami. Toni měla odlišné zájmy a zanedlouho odešla. Sama studovala Sigmunda Freuda, Carla Gustava Junga, Josepha Campbella, zvláště jeho čtyřdílné Masky bohů.

„Myslím, že díky těmto knihám jsem se smířila s problémem ženství – částečně proto, že jsem zjistila, že je závislé na kultuře a že byly doby, kdy vládla ženská božstva. Bylo to ještě předtím, než přišli válečníci, vozatajové a jezdci na koních, kteří dobyli vítězství díky tomu, že byli silnější než ostatní, a zavedli mužské a často velmi utlačovatelské náboženské systémy. Na obou stranách panovala rivalita a strach z těch druhých. Mužský strach z ženství a ženský strach z mužského útlaku. Ale kdykoliv se to může změnit.“

V této době se poprvé setkala s buddhismem. A stejně jako tomu bylo v mém případě a mnoha dalších z naší generace, bylo to díky dílu Alana Wattse. Přečetla všechny jeho knihy, pak také knihy D. T. Suzukiho a mnoha dalších. V době, kdy už byla buddhismem nasycená, si přinesla domů Tři pilíře zenu od Philipa Kapleaua. Vzpomíná, jak bez většího zájmu listovala knihou, jako někdo, komu dají další dezert po příliš vydatném jídle. Líně se podívala na zmínky o Wattsovi, všechny jí přišly dosti kritické. A pak si všimla prvních meditačních instrukcí ve svém životě. Posadila se vzpříma. Tady bylo něco, co může skutečně dělat.

Netrvalo dlouho a pravidelně doma praktikovala zazen (zenová meditace v sedě a v tichu). Po několik měsících se Kapleauova kniha objevila jako paperback a na zadní straně obálky se Toni dočetla, že založil centrum v Rochesteru ve státě New York. Bylo to v době, kdy s rodinou žila v North Tonawandě, malém městě mezi Buffalem a Niagarskými vodopády. Do Rochesteru to bylo jen hodinu a půl jízdy. Ona a Kyle jeli spolu, absolvovali několik úvodních lekcí a stali se členy centra.

Toni si živě vybavuje své první dojmy. Jako dítě byla zvyklá při rodinných cestách navštěvovat německé katedrály. Zdály se jí velkolepé a tajemné, voněly kadidlem a některé části byly oddělené šňůrou a nikdo tam nesměl. Co bylo za tou hedvábnou rudou šňůrou? V Rochesteru byli všichni po úvodní lekci v jídelně pozváni do meditační místnosti. Vonělo zde kadidlo a byla zde socha Buddhy. Ale nebyla tu žádná šňůra. Všechno bylo přístupné. Mohli jste mít oltář ve svém vlastním domě se soškou Buddhy podle svého vkusu. A nebyl to bůh, ale někdo jako vy, a byla zde praxe a pravidla otevřená ke komukoliv bez rozdílu. Žádná omezení.

Velmi brzy začala Toni navštěvovat seššiny (meditační ústraní) a pracovat na kóanech pod vedením róšiho Kapleaua. Jejich vztah se rozvinul ve vzájemný respekt a přátelství. Při jednom z prvních dokusanů (soukromý rozhovor mezi učitelem a žákem) jí řekl, že pokud bude ona někdy učit, musí učit jinak než on. Překvapilo ji to. V té době jí představa, že by měla učit, nepřišla na mysl, ale zapamatovala si, co řekl. O mnoho let později získala jeho slova větší význam, než jim možná sám přikládal, ale nikdy je neodvolal, i když mu důsledky působily bolest. Celá ta situace byla zvláštně ironická, protože nedlouho před tímto rozhovorem s Toni se róši Kapleau rozešel se svým váženým japonským mistrem róšim Yasutanim. Ten jednou provždy odmítl změny, o nichž se Kapleau domníval, že jsou nezbytné pro přesazení zenu do nové země.

Pro Toni byla zenová praxe jako potrava, po které hladověla, aniž by o tom vůbec věděla. Ponořila se do ní celým tělem i myslí. Pracovala tvrdě, naplno a svěže, na praxi našla vždy dost energie. Její inteligence byla postavena před výzvu, jakou dosud nepoznala. Její nejhlubší otázky mohou být zadrženy a ovládnuty, dokud nezůstane jen samotné tázání. Po dlouhé době jí otázky neutiskovaly, ale poskytovaly jí strukturu, v jejímž rámci mohla pracovat.

Většina buddhistických textů jí však připadala příliš komplikovaná, suchá, nepřístupná. Může sama prožívat to, co je v textech popisováno? To jediné jí dávalo smysl. Nakonec našla v knize Tibetská jóga a tajná učení W. Y. Evans-Wentze několik pasáží, které ji oslovily. Popisovaly, jak se vztahovat k myšlení v průběhu meditace, jak například odseknout myšlenku, sledovat myšlenku až do konce nebo nechat myšlenky volně se toulat. Meditující pak jakoby seděl na břehu řeky a nechal myšlenky volně plynout s proudem. Ale i zde bylo myšlení využíváno, meditující stále myslel, využíval myšlení pro rozpoznání myšlení. Vidět to znamená udělat první krok.

„Nedokážu říci, jak často jsem to četla,“ řekla mi Toni, „a jaká radost byla něčemu porozumět – nejen na úrovni slov, ale díky slovům porozumět přímo. Vidět přímo, jak mysl pracuje. Když to uvidíme, nejsme chyceni v pasti, nepodvádíme sami sebe a nepodvádíme ostatní. Což se může snadno stát. Bez pozornosti a uvědomování se stane právě to!“

Na začátku roku 1970 byla požádána, aby radila studentům s osobními starostmi nebo psychologickými problémy, které se objevovaly v průběhu praxe. A později byla požádána, aby přednášela o zenu na univerzitách a jiných místech. Pokaždé se cítila tlačena kousek za své hranice. Ale součástí jejího výcviku bylo, že když vás učitel o něco požádá, řeknete ano. Takže když ji róši požádal, souhlasila.

V té době začala získávat větší rozhled. Díky svým kontaktům mimo centrum, novým i starším studentům, jejichž potížím naslouchala, už nebyla zaměřena jen na svou práci. Začala vnímat některé tradiční formy novým způsobem. Například poklony.

Naučila se, že poklony mohou být projevem nesobecké pokory. Kleknout si a poklonit se před oltářem nebo před róšim při dokusanu je gesto vyjadřující nepřítomnost ega. Ale nyní, když k ní začali přicházet studenti a klaněli se jí, začala se ptát sama sebe: „Vidí jasně, kdo jsem, nebo mne staví nad sebe jako ideál? Jaké představy vznikají v jejich myslích? A mohu si být jistá, že se nezačínám cítit povýšená?“ I když si ona sama tyto otázky uvědomovala a dávala na ně pozor, u studentů tomu tak být nemuselo.

A co recitace? Recitací bylo velké množství, byly dlouhé a často byly opakovány rychle a několikrát za sebou. Jaký to mělo účel? Pokud šlo o význam, nebylo by lepší vyslovovat jednotlivá slova pomaleji, aby se předešlo nebezpečí, že začnou být recitována jen rutinně a mechanicky?

Toni také vážně zkoumala přísné a občas nelítostné používání hole kyosaku, kterou jsou meditující studenti biti po ramenou, aby byla povzbuzena jejich energie. Byla hluboce znepokojena tím, co se děje v myslích a tělech lidí, kteří dostanou ránu. Stejně tak se ptala, co se děje v těch, kteří drží hůl. Použití hole bylo tradičně chápáno jako akt soucitu. Ale může bití holí skutečně pramenit ze soucitu? A neprobouzí se energie přirozeně při meditaci? Později, v jejím novém centru, bylo používání hole zcela opuštěno.

Toniina mysl dovolila, aby tyto otázky vyvstaly. Zkoumala je. Nepotřebovala na ně však nijak reagovat nebo hned nějak jednat. Jen jim věnovala pozornost. Uvažovala o nich. Nepospíchala. Mohla přestat s praktikami, které jí nepřipadaly prospěšné. Poradila se s několika přáteli. A postupně, tu a tam, začala dělat malé formální změny.

Bylo to v době, kdy učila společně s róšim. Róši byl často celé měsíce pryč, bral si dovolenou nebo cestoval do jiných center ve Státech nebo v cizině, a požádal Toni, aby ho zastupovala v době jeho nepřítomnosti. Už v roce 1975 si ji zavolal do své pracovny a řekl jí, že uvažuje o odchodu do důchodu, přibližně během pěti let. Plánoval, že se přemístí s menším počtem žáků do oblasti s teplejším klimatem. A až se to stane, chtěl, aby převzala celé rochesterské centrum. Byla by k tomu ochotná?

Toni měla pocit, jako by ji zasáhl blesk. Vzpomínala, jak to jela s těžkým srdcem říci Kylovi. I když se to mělo stát až za několik let, ta představa ji tížila jako kámen. Nevěděla, jak přijmout takovou zodpovědnost. Nemohla by už dělat věci tak, jak je dělala, to si uvědomovala už tehdy. Ale byla by schopna začít je dělat jinak?

Přesto róšiho nabídku přijala, její výcvik jí nedával jinou možnost.

Někdy v polovině sedmdesátých let narazila poprvé na učení Krišnamúrtiho v knize Nová náboženství od Jacoba Needlemana. Tu knihu jí půjčil sám róši. Najednou se v Toni začalo něco měnit. Popsala to slovy: „Jako kdyby mi z očí spadl závoj.“ Všechny její otázky zde byly dotaženy do důsledků. Krišnamúrtiho slova byla prostá, jasná a pravdivá, aniž by se zaplétala do rámce nějaké náboženské tradice. Toni si jasně uvědomila, že zenová tradice sice prohlašuje svoji nezávislost na symbolech, dogmatech, tradicích a vyznáních, ale přitom je zde kladen důraz na propracovaný systém ceremonií, etikety, názorů, rituálů a předávání učení. A to vše bylo často povinnou a kupodivu nezpochybňovanou součástí výcviku.

Jak pročítala všechny knihy od Krišnamúrtiho, které se jí dostaly do rukou, začal se před ní postupně otevírat zcela nový způsob práce. Spolu s Kylem navštívila mnohé Krišnamúrtiho přednášky v Kalifornii, Anglii a Švýcarsku. A v průběhu několika let postupně vytvářela obrysy praxe kombinující tiché sezení a velmi intenzivní, přímé tázání, nahlížení základních lidských problémů v sobě samém. A to vše v rámci tichých meditačních ústraní, skupinových rozhovorů a soukromých hovorů se studenty.

Krišnamúrti říká: „Vyhýbejte se všem systémům, autoritám, idolům. Teď hned skončete se svou připoutaností. Mysl se musí osvobodit od autorit.“ A jakoby ozvěna Buddhových posledních slov: „Buďte světlem sami pro sebe.“ V rozpravě o lásce také Krišnamúrti řekl: „Všechno se může převrátit vzhůru nohama, může to rozbít rodinu… možná budete muset rozbořit dům, který jste postavili; možná už se nikdy nevrátíte do chrámu.“ Není jisté, jestli Toni četla právě tato Krišnamúrti slova, nicméně vystihují převrat, který brzy následoval.

Na začátku roku 1981 odjel róši Kapleau na roční studijní dovolenou a Toni začala místo něj řídit centrum. V té době se stále ještě snažila zůstat věrná svému přesvědčení a zároveň i svému učiteli a tradici, která mu byla drahá. Sepsala všechny věci, které považovala za nutné změnit, například formulaci některých slibů a rozprav či rychlost recitace a vypustila etiketu zdůrazňující hierarchii a pravidla zasedacího pořádku. Zrušila také povinné sezení pro zaměstnance centra – všechna sezení byla dobrovolná. Když o tom řekla róšimu, znepokojilo ho to. Proč chce dělat změny tak rychle? Souhlasil s pomalejší recitací, ale chtěl, aby ostatní pravidla zůstala zachována. U jednoho z jeho mistrů, Harada róšiho, by nový učitel nemohl ani ve snu pomyslet na to, že by mohl provádět nějaké změny. Bylo by to považováno za naprostou nestoudnost. Co děláš při dokusanu, je tvoje věc, ale obecná pravidla jsou něco jiného. „Něco jsme tu vytvořili.“

Toni si uvědomila, jak moc róši vnímá centrum jako svoje a jak silně si nepřeje jeho změnu – alespoň ne tak rychle. A nakonec s pomalým tempem změn souhlasila.

Chtěla, aby to fungovalo. Snažila se najít řešení, které by konflikt urovnalo. Někteří její studenti si přáli, aby odešla ještě dříve, než to sama udělala. Popisovali ostrý rozkol v centru a bouřlivá shromáždění, na nichž byla Toni kritizována. A Toni celou tu dobu věděla, že vidí pouze odlesky mnohem hlubších změn ve svém nitru.

„Začala jsem celou tu věc přezkoumávat“, řekla mi. „Patřit k nějaké skupině a identifikovat se s ní. Stále jsem hledala různé rozumové důvody, proč je to v pořádku. Bála jsem se do toho pustit. Byla jsem součástí toho všeho.“

Potíže se nutně musely dostavit. Například nastal incident s rakusu. Rakusu je složitě sešité roucho, které se nosí přes róbu nebo běžné oblečení. V rochesterském centru mohli rakusu nosit studenti, kteří zvládli úvodní kóany. Nošení rakusu bylo nevyhnutelně spojeno s prestiží a úspěchem. Toni své rakusu svlékla a nikdy ho již znovu neoblékla.

Musela vědět, že to neprojde bez povšimnutí. Avšak tato změna i všechny ostatní, které doposud provedla, byly stále ještě jen vzdálenou předzvěstí toho, k čemu dospěla. Tvrdost, s jakou s ní někteří lidé nesouhlasili, ji šokovala a skličovala. Kdyby existovala jiná cesta, vydala by se po ní. Rozpory a hádky ji bolely a vyčerpávaly a vyvolávaly přízraky z jejího dětství. Ale nemohla se vrátit ani ustoupit stranou. Když chcete prohlédnout zaslepenost, nemůžete ji učit. Rakusu, poklony, zvláštní sedadla v meditační místnosti zendo – to vše znamenalo oddělenost. Ať to zkoumala z jakékoliv strany, musela pokračovat.

Když se róši Kapleau v červnu 1981 vrátil ze Santa Fe do Rochesteru, došlo k důležitému shromáždění. Lidé již předtím róšimu psali a mluvili s ním, stěžovali si na změny, které se dějí. V místnosti plné rozhořčených lidí mohli Toni doprovázet jen dva členové personálu. Obvinění se vršila na všechny tři. Shromáždění trvalo do půl třetí ráno. I přes naléhavou přímluvu jednoho z dlouhodobých členů bylo Toni ke konci jasné, že časem – a možná ihned – bude muset odejít. A to i přes bolest, kterou cítila v srdci, i přes rozkol, který to způsobí. Byly zde například páry – jeden byl její student a druhý róšiho. Jak vyřeší to, že patří k různým školám? To byly otázky, kterým bylo nutno čelit. Bude to bolet. Zabere to čas. Ale nejprve muselo dojít k rozdělení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právě teď.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.