Dom
zlomených anjelov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Luis Alberto Urrea

Dom zlomených anjelov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Jim Harrison mi povedal, aby som napísal túto knihu.

Ešte predtým mi to povedala Cinderella.

Obaja ste mali pravdu.

Venujem ju jej.

A ešte svojej neteri Emilii Urreovej za to, že mi svietila ako jasný príklad v období, ktoré inšpirovalo dej tohto románu.

A je to kniha aj pre teba, Chayo. Za ten tanec na pohrebe.

Juan Francisco a celá rodina Urreovcov mi ukázali,
že tento príbeh sa naozaj mohol odohrať.

Musím skutočne odísť sám,

ako keď kvety vädnú?

Nezostane z môjho mena

vôbec nič?

Nič z mojej slávy

na tejto zemi?

Tak aspoň moje kvety,

aspoň moje piesne...

Ayocuan Cuetzpaltzin

Toto je moje vyznanie lásky.

Rick Elias

Horúčkovité pohreby

Posledná sobota Veľkého Angela

Veľký Angel meškal na pohreb vlastnej matky.

Prehadzoval sa na posteli, nohy sa mu zamotali do prikrývky. Keď si uvedomil, čo sa deje, na bokoch ho už šteklil pot. Slnko bolo vysoko – jas mu prenikal cez viečka. Žeravý ružový svet. Všetci ostatní tam už budú – a on? Nie. Toto nie je možné. A práve dnes! Hrabal sa z postele.

Mexičania takéto chyby nerobia, povedal si.

Odkedy si vypočul diagnózu, každé ráno mával rovnaké myšlienky. Nastavené ako budík. Ako môže človek, ktorému vypršal čas, opraviť všetko, čo sa pokazilo? A keď sa s týmito obavami prebúdzal dnes ráno, prekliaty svetlom, prekliaty časom na všetky možné spôsoby, zradený vlastným vyčerpaným telom a s mysľou plnou zúrivosti, preľakol sa: na jeho posteli sedel otcov duch.

Starec fajčil svoju typickú palmalku. „Vláčiš toho so sebou priveľa,“ povedal mu otec. „Najvyšší čas, aby si sa zobudil a zhodil to z pliec.“

Rozprával po anglicky. Prízvuk mal slabší, ale stále ho bolo počuť v ostrom rrr.

„Es mierda.“

Starec sa premenil na dym, vzniesol sa k stropu v priesvitných kučierkach. „Pozor na ústa,“ povedal Veľký Angel.

Zažmurkal. Rodine slúžil ako budík. Ak spal on, spali všetci. Dokázali vyspávať celé dopoludnie. Jeho syn aj do tretej. Veľký Angel bol slabý, nevládal vyskočiť a spustiť krik. Tak len štuchal manželku do chrbta, až sa napokon mykla, pozrela naňho ponad plece a posadila sa.

„Prídeme neskoro, Flaca,“ povedal.

„No!“ vykríkla. „Ay Dios!“

„Sí,“ odvetil a z akéhosi dôvodu pocítil hlboké uspokojenie, že tentoraz vyslovil výčitku on.

Vyskočila z postele a urobila poplach. Ich dcéra Minnie spala na pohovke v obývačke, prišla ešte včera, aby všetko stihla. Manželka vykríkla a dcéra narazila do stolíka. „Mami,“ zatiahla vyčítavo. „Mami!“

Veľký Angel si pošúchal oči päsťami.

Ženy vošli bez slova do izby, zdvihli ho z postele a pomohli mu prejsť do kúpeľne, aby si umyl zuby. Manželka sa pustila hrebeňom do jeho ostrých zježených vlasov. Pri močení si musel sadnúť. Odvrátili pohľady. Navliekli ho do oblekových nohavíc, do bielej košele a posadili ho na peľasť.

Zmeškám mamin pohreb, povedal vesmíru. „Nikdy neplačem,“ oznámil nahlas a ostro sa mu zablysli oči.

Ženy ho ignorovali.

„Ockovi nič neujde,“ poznamenala dcéra.

„Es tremendo,“ prikývla jej matka.

Nijaké psychické napätie nedokázalo popchnúť svet ani jeho telo, aby zrýchlili. A jeho rodina? Prečo by mal byť dnešok iný? Chaos. Všetci v jeho dome boli odrazu hore a krúžili ako holuby, čo do seba narážajú v klietke. Samý šialený trepot, žiadny pokrok. Čas, čas, čas. Ako mreže na dverách.

Nikdy nemeškával. Až teraz. On, ktorý večne bojoval proti „mexickému času“, v ktorom fungovala jeho rodina. Na porazenie s nimi. Ak sa mali zísť na večeru o šiestej, mohol sa staviť, že jesť začnú až o deviatej. A to vchádzali dnu, akoby prišli zavčasu. Prípadne, čo bolo ešte horšie, prehodili: „Čo je?“, ako keby bol na vine on. Človek vie, že je Mexičan, keď mu obed donesú o desiatej večer.

Qué cabrón. Dnešné ráno sa plazilo dolu kopcom ako hnedé bahno. Omámene. Ale zvuky sa mu zahrýzali do uší ako ostré striebro, samá rezonancia. Útočil naňho hluk. Kosti, hlboko v polnoci jeho vlastného mäsa, kvílili, biele a žeravé ako blesky.

„Prosím,“ modlikal.

„Ocko,“ povedala mu dcéra, „zakaš si košeľu.“

Vzadu bola voľná, stále mu vyliezala z nohavíc. Rukami ju však nedočiahol. Sedel na posteli a zazeral.

„Ruky mi nefungujú,“ zašomral. „Kedysi fungovali. Teraz už nie. Urob to ty.“

Dcéra sa pokúšala prebojovať do kúpeľne, aby si nalakovala účes. Jej matka tam narobila neporiadok, všade rozhádzala kefy na vlasy, korzety a líčidlá. Pri umývadle sa váľali hrebene ako lístie popadané z plastového stromu. Minnie mala už celého pohrebu plné zuby. Blížila sa k štyridsiatke, ale pri rodičoch sa cítila ako šestnásťročná.

„Áno, ocko,“ prikývla.

Čo to bol za tón? Akým tónom to s ním hovorí? Veľký Angel pozrel na hodiny. Na svojho nepriateľa.

Mama, nemala si zomrieť. Nie teraz. Aj tak je to dosť ťažké, vieš? Ale neodpovedala mu. Typické, pomyslel si. Tichá domácnosť. Nikdy mu neodpustila, že ho musela podozrievať, pochybovať o úlohe, ktorú zohral pri tom požiari. A pri tom úmrtí. Nemienil to prezradiť. Nikomu a nikdy.

Áno, urobil som to, pomyslel si teraz. Počul som, ako mu praskla lebka. Odvrátil tvár, aby mu z nej náhodou neprečítali vinu. Presne som vedel, čo robím. A spravil som to rád.

V mysli sa mu prehrával animovaný film, zábery na dopravnú zápchu zo samých rakiev. To fakt? Bože, nie si vtipný. Veď on im ukáže. Na vlastný pinche pohreb príde včas.

„Vámonos!“ okríkol ich.

Kedysi dokázal zrúknuť, až praskali steny.

Oproti nemu visela na stene spálne nakrivo popribíjaná galéria predkov. Starý otec Don Segundo v širokom sombrere mexického revolucionára: Teba som sa bál. Za ním na rovnakej fotke stará mama, vyblednutá dohneda. Po Segundovej pravici rodičia Veľkého Angela. Otec Antonio: Za tebou smútim. Mamá América: Teba pochovám.

Dcéra sa prestala pretískať popri matke, sklonila sa k jeho košeli a pomohla mu.

„Nesiahaj mi na nalgas,“ upozornil ju.

„Veď viem, jasné?“ odsekla. „To je už len vzrúšo, ocinov vycivený zadok.“

Silene sa zasmiali a ona sa zase vtisla do kúpeľne.

Vybehla odtiaľ žena, pridržiavala si účes, ramienko kombiné sa jej šmýkalo z pleca. Zbožňoval jej kľúčne kosti a široké ramienka podprsenky. Fascinovala ho tmavohnedá pokožka okolo ramienok, plecia poznačené váhou všetkého mlieka, po ktorom jej tak oťaželi a ovisli prsia. Tmavé ryhy na pleciach, ktoré vyzerali bolestivo, ale on ich musel stále bozkávať a oblizovať, keď spolu ešte spávali. Teraz bol v nohaviciach ochabnutý, ale oči mal zaostrené. Kombiné sa mihotalo, žena sa ponáhľala a on pozoroval, ako sa jej pri každom kroku natriasa zadok.

Kombiné nazývala „mi spodnička“ a on si to zakaždým chcel niekde overiť, lebo si bol istý, že spodnička je niečo celkom iné, ale potom si uvedomil, že ju nechce opravovať. Keď bude odpočívať v zemi, jej výrazy mu budú chýbať. A zvuky, ktoré vydáva: pančuchy jej horúčkovito šuchocú, keď sa hrnie k šatníku a pustoší ho rovnako ako predtým kúpeľňu. Ešte aj jej tiché ochkanie v panike ho slastne tešilo. Srkla si vzduchu a vydala zvuk: Sst-a. Sst-a. Vykročila zo šatníka a zamávala rukami.

„Aha, koľko je hodín, Flaco,“ povedala. „No aha.“

„A čo vám všetkým stále hovorím?“ poznamenal.

„Máš pravdu, Flaco. Vždy máš pravdu. Ay Dios.“

„Všetci na mňa čakajú!“

Tichučko vzdychla a odšuchtala sa naspäť do šatníka.

Zostal sedieť na posteli, nohami sa sotva dotýkal dlážky. Niekto mu bude musieť obuť topánky. Je to na zlosť.

Vonku sa deti bláznili s celou légiou psov – vopred rozhrešené od hriechu hluku, ba aj od hriechu času.

Veľký Angel de La Cruz sa tak preslávil presnosťou, že ho Američania v práci prezývali Nemec. Vtipné, myslieval si. Akoby Mexičan nemohol byť presný. Akoby Vicente Fox niekedy prišiel neskoro, cabrones. Jeho úlohou bolo šíriť osvetu.

Kým neochorel, každé ráno prichádzal do kancelárie skôr. Na schôdzach sedával za stolom, dokiaľ vošli ostatní. Zahalený v oblaku vône Old Spice. Často im na miesta rozložil polystyrénové poháre s kávou. Nebol to prejav úcty. Bol to odkaz, že mu môžu vyliezť na hrb.

Ako hovorieval Nature Boy Ric Flair v televíznych prenosoch z wrestlingu: „Ak chceš byť chlap, musíš najskôr chlapa poraziť!“ A on hovorieval svojim deťom: „Mexičan je niekto. Žiadny Mexikán.“ Uškŕňali sa. Videli to vo filme o El Mariachim, Cheech Marin tam hral malého barmana, jasné?

Robota sama osebe sa mu nepáčila, ale páčilo sa mu, že ju mal. Nosieval si do práce vlastný farebný hrnček na kávu, tradičný vzor, talaverská keramika. Boli na ňom namaľované dve slová: EL JEFE. Áno, všetci zamestnanci to chápali. Mexikán sa pasuje za ich šéfa. Samozrejme, nemali ani potuchy, že jefe je slangový výraz pre otca a že Veľký Angel je, ak vôbec niečím, otcom, patriarchom celého klanu. Praotcom, mexickým Odinom.

A, mimochodom, rodina de La Cruzovcov tu žila ešte predtým, ako prišli na svet vaši starí rodičia.

Jeho šéfovia nemali odkiaľ vedieť, že bol jedným z mnohých otcov, ktorí kedy kráčali po tomto území. Jeho starý otec Don Segundo prišiel do Kalifornie po mexickej revolúcii, hranicu prekročil v Sonore na svojom slávnom žrebcovi, hnedákovi menom El Tuerto, jednooký, pretože o jedno oko ho pripravil ostreľovač. Niesol v náručí svoju ranenú manželku, niesol ju do Yumy, aby jej pomohli lekári u gringov. Ubytoval sa v hlinenom dome, kde bolo horúco ako v pekle a miestna väznica bola tak blízko, že ju tam bolo aj cítiť a počuli výkriky z ciel. Segundo potom ukradol voz a odviezol manželku až do Kalifornie, chcel sa prihlásiť do americkej armády a bojovať v prvej svetovej vojne. Zabíjať sa naučil v bojoch proti generálovi Huertovi a šlo mu to dobre. A Nemcov znenávidel, lebo vídal vojenských poradcov z Bavorska v hnusných ostnatých prilbách, ako učia vojakov z armády Porfiria Díaza strieľať z guľometov chladených vzduchom na dedinčanov z kmeňa Jakiov.

Oco mu tento príbeh rozprával aj sto ráz.

Keď Spojené štáty nevzali starého otca do armády, zostal bývať v Los Angeles. Antonio, otec Veľkého Angela, mal vtedy päť rokov.

Nesmel sa kúpať na verejnom kúpalisku vo východnej časti mesta, lebo bol príliš hnedý. Ale naučil sa po anglicky a zamiloval si bejzbal. De La Cruzovci sa znovu stali Mexičanmi, keď ich veľká vlna deportácií v roku 1932 zatiahla naspäť na juh spolu s dvoma miliónmi mesticov, ktorých nahnali do dobytčích vagónov a poslali naspäť za hranice. Spojeným štátom sa vtedy zjavne na chvíľu prejedli naháňačky a deportácie Číňanov.

Čože. Čas. Už je čas? Kedy odchádzame? A Perla je už oblečená?

Chytil sa za hlavu. Celá história jeho rodiny, celý svet, celá slnečná sústava a celá Galaxia okolo neho teraz obiehali v čudesnom tichu, počul, ako mu v tele steká krv čoraz nižšie, a hodiny, hodiny mu odštipkávali zo života.

„Mohli by sme už ísť?“ spýtal sa. Ale nepočul ani vlastný hlas. „Už sme konečne prichystaní? No? Kde ste kto?“

Ale nikto ho nepočúval.

Ide sa, ocko

„Vyzerám dobre?“ spýtal sa Perly.

„Veľmi dobre,“ odvetila.

„Kedysi som vyzeral lepšie.“

„Vždy si bol fešák.“

„Uviaž mi kravatu.“

„Prestaň sa hniezdiť.“

Vedel, že súrodenci ho za chrbtom ohovárajú, ako inak? Veľký Angel chce byť gringo, vyhlasovali na svojich milovaných klebetníckych seansách verne v tradícii starého mexického umenia tijereando. Nemusel mu to nikto povedať, vedel o tom. Myslí si, že je lepší ako my ostatní.

„Som lepší ako vy.“

„Prosím?“ zarazila sa Perla.

Mávol rukou.

Veľký Angel chcel len niečo ukázať Američanom. A jeho rodina, ak chcela, sa mohla prizerať a vziať si z neho príklad.

Na zápästí mu sedeli masívne hodinky, 43-milimetrové Invicta Dragon Lupah aj so zväčšovacím sklom, akoby bol pilotom bombardéra. Šéfom mali pripomínať, že chodí vždy načas – na americký čas, nie mexický. Minnie mu ich kúpila z telemarketingu, ktorý v noci občas pozerávala. Bol to jeden z darčekov obstaraných o druhej v noci, ďalší výsledok nespavosti. Všetci občas mávali bezsenné noci.

Teraz mu hodinky voľne viseli na zápästí ako obojok priveľký pre psa. Díval sa, ako si Minnie lakuje natupírované tmavé vlasy. V zrkadle sa naňho usmiala.

Moja krásna dcéra. Máme dobré, silné gény. Ale nepáčia sa mi muži, s ktorými sa schádza.

Žmurkol na ňu. Len Veľký Angel vedel žmurkať tak, že to vyzeralo múdro. Poklopkal si prstom po hodinkách.

Legendu z neho neurobila iba presnosť – okrem toho bol šéfom počítačového oddelenia elektrární a plynární. Bol hrdý na to, aká bola firma slávna, v šesťdesiatych rokoch dokonca vznikla kapela pomenovaná podľa nej: Pacific Gas and Electric. Bol si celkom istý, že on vie spievať lepšie. Len rock mu nešiel, ale každý predsa vie, že rock nie je hudba. Vlasatí teploši v tesných zamatových nohaviciach a dievčenských blúzkach. Teda okrem Toma Jonesa. Ese sí era todo un hombre. Chlap, ako sa patrí.

Za svojím pracovným stolom mal k dispozícii záznamy každého obyvateľa mesta San Diego a mohol organizovať činnosť všetkých zamestnancov a manažmentu firemnej siete. Veľký Angel vedel aj to, ako často ľudia v niektorej štvrti zapínali sporáky a varili. Boháči v La Jolle a Del Mare spotrebúvali menej plynu ako trhani na juhu alebo vo štvrti Barrio Logan. Alebo aj v jeho vlastnej štvrti neďaleko hranice – Lomas Doradas. Ak mal súdiť podľa spotreby plynu a elektriny, jeho Perla varila asi dvanásť hodín denne. Ale nedávno objavila KFC a začínala sa trochu flákať.

Veľkému Angelovi nešlo o počítače. Vlastne ich vôbec nemal rád. Šlo mu o to, že Mexičan robí niečo, čo títo bohatí Američania nedokážu. Tak ako jeho otec, keď hrával dlho do noci na klavíri piesne Raya Conniffa a rovno pred nosom im kradol manželky.

„Všetkým som videl do hrncov!“ zakričal.

„Muy bien!“ zavolala jeho manželka.

Skutoční ľudia varili. Každý deň videl cifry, ktoré signalizovali ich spotrebu. Pozeral si ich jednu ulicu za druhou, ak mal na to čas. Dospel k takejto teórii: Boháči si určite objednávajú donášku, jedia studené jedlá alebo chodia do snobských reštaurácií, kde sa dá najesť za cenu pohovky. Mexičania radi jedia horúce jedlo, domáce jedlo, a najmä veľa. Aj keď jeho rodina si v poslednom období, ktovie prečo, obľúbila palacinky. Určite to prebrali od otca, ktorý ich po španielsky volal los jokekis, los pankekis. Podľa legendy boli palacinky prvé americké jedlo, ktoré ochutnal. A ešte chop suey.

Veľa jeho kolegov žilo v ilúzii, že Mexičania sú zametači alebo upratujú toalety, prípadne pracujú vonku s prilbou na hlave. To všetko robil aj on. Ale mexický šéf počítačového centra a manažér kybersystémov, to bolo čosi neslýchané, nevysvetliteľné a vyžadovalo si to polohlasné porady o možných následkoch takýchto spoločenských poryvov.

Veľký Angel si to všetko uvedomoval. Pozitívna diskriminácia ho nezaujímala. Nikdy neprosil o pomoc. Jeho rodina nikdy neprijala štátnu podporu, či už šeky, syr, alebo tie veľké strieborné plechovky federálneho arašidového masla. Nebol predsa roľník, ktorý ustarane žmolí slamený klobúk a klania sa svojmu pánovi. Bol Emiliano Zapata. Nežil na kolenách. V duchu stále dokazoval svojmu dávno nebohému otcovi, že je hoden byť jeho synom. Na menovke nenosil nápis hello!, ale hola!

Prudko potriasol hlavou. Pošúchal si tvár. Žeby zadriemal? Chingado!

„Hýbte sa,“ povedal. „Pohyb, banda!“

„Áno, ocko.“

„Už aj!“

Vo svojej izbe v garáži si slobodník Hladoš upravil baret. Keď oco ťažko ochorel, znovu sa nasťahoval k rodičom.

Obľúbený syn, povedal si. Pozrel na plastový víťazný pohár, ktorý mu dal ocko. Bolo na ňom napísané: lalo, syn č. 1! Stále sa naň pozeral. Trochu si posunul baret nad oko. Z plagátu za ním zazeral Bruce Lee. A nad posteľou mal nálepku na nárazník z jedného zo svojich pokusov o odvykačku: deň za dňom.

Bývalý mentor mu vyrobil drevenú tabuľku s vypáleným mottom: skrátená verzia modlitby za dar rozlišovania: jeb na to.

Mal za sebou všeličo. Aj zlé. Teraz na tom pracoval. Ocko mu vždy hovorieval, že toto nie je West Side Story. Ktovie, ako to myslel. Ale on pochopil, že nemal na mysli gangstrov. Ani bitky a strašidelné veci. Lalo vedel jedno: že robí, čo je v jeho silách.

S vojenským zostrihom vyzeral, akoby bol stále v aktívnej službe. A to už bolo dosť dávno. Potiahol sa za lem vojenskej blúzy. Vyzerá tip-top. Šéf rodinnej ochranky.

Takéto dni si vyžadovali uniformu. Vďaka mame ju mal vždy vyžehlenú, elegantnú. V skrini si držal slávnostnú blúzu a nohavice, slávnostnú košeľu a čiapky – všetko bez jedinej škvrnky. Čierne topánky sa leskli ako tmavé zrkadlá. Aj vyznamenania mal úhľadne pripichnuté v radoch – s medzerou, odkiaľ vybral Purpurové srdce a pripol ho otcovi. Stále trochu kríval, ale stav nohy sa už zlepšoval. Mal čarovné tabletky. Ak nemusel, nemyslel na ňu. Celú jazvu si dal pretetovať čínskym drakom. Dračí chvost sa mu ovíjal okolo členka, ktorý mu pri chôdzi stále chrupčal ako cereálie. Nerozprával o tom. Nič na tom nie je. Každý chlap má svoje tajomstvá. Smola, že starci žiadne nemajú. Alebo možno majú. Aj on mal deti – Gia a Mayru. Neplánoval sa im s ničím zverovať.

Lalo vedel, že má smutné oči. Tmavé ako jeho otec. Vyzeral ako niekto, kto stratil lásku. Alebo kto sa pokúša zastaviť to choré a smutné, čo robí, ale nemôže a už je vyčerpaný z predstierania, že život je piknik v slnečný Deň nezávislosti.

Aj jeho prastarý otec bol vojak. A starký Antonio bol drsný poliš, či čo. A starká América – tá bola riadne číslo. Všetci sa jej báli, a ešte bola popritom aj milučká. Drsnejšia ešte aj od starkého Antonia. Škoda, že ju dnes pochovajú, fakt škoda. A na to, že by mali čoskoro pochovať aj ocka, nechcel ani myslieť.

Ocko. Hladoš netušil, čo robil jeho ocko v skutočnom svete okrem toho, že s mamou vychovával deti. Život, človeče... mal ocko aj nejaký život? Stačilo byť otcom, to je vojna samo osebe. Lalo o tom niečo vedel. Krátko sa zasmial, odfrkol si kútikom úst. Medzi jeho bratmi a sestrou to určite vojna bola. A mamou.

Bodaj ju, mamu, ako len vedela papučou nastoliť poriadok! La chancla. Tej papuče sa báli od detstva všetci. Hordy naštvaných mexických mamiek, keď látali svoje ratolesti, ich jednou rukou držali, voľnou obšívali a celý čas tancovali do kruhu, keď sa lotrík pokúšal zdrhnúť, ale nemohol sa im vytrhnúť zo zovretia. A mamka sa zakaždým pustila do vykania, každé slovo kázne podčiarkovala trepnutím po zadku: „Takto sa, mladý pánko, naučíte, kto tu šéfuje.“ V jednom kuse znelo „mladý pánko“ a „naučíte“, keď sa do človeka pustila takáto dáma. A keď sa nešťastnému zločincovi podarilo ufrngnúť, mamka za ním šmarila papuču ako riadenú strelu a la chancla ho trafila zozadu do hlavy.

„Horšia ako výcvikový seržant,“ povedal svojmu odrazu v zrkadle.

Vonku obliehali krpci a krpane dvor a dom. Dohadovali sa, vrieskali, pobehovali a prihrávali si napoly vyfučanú futbalovú loptu. Baby s rovnakým krikom ako chalaniská. Hotový zverinec, ale ocko sa tešil, keď všetky jeho vnúčence, pranetere, decká od susedov aj miestni najdúsi všetko pojedli a porozbíjali. Do ich neprestajného ryku zaznel otcov hlas: „Lalo!“

„Idem, ocko!“ zakričal.

„Rýchlo, mijo!“

„Už idem!“

Lalo mal pocit, že občas tu každý kričí na každého, akoby boli všetci hluchí alebo nerozumeli po anglicky. No, u mamky to bolo celkom možné. Ale zrejme rozumela viac, než dávala najavo.

„Lalo!“

„Idem!“ Hladoš zasalutoval smerom, odkiaľ volal Veľký Angel. Znovu pozrel do zrkadla, naposledy si potiahol okraj saka, aby schoval brucho civilistu. V puzdre na členku nosil malú striebornú automatickú dvadsaťdvojku ako nejaký narco. Čo sa musí, to sa musí, svätá pravda. „Môžeš ísť,“ povedal sám sebe a vyšiel von, kde našiel na zadnom dvore svoju sestru, ako fajčí. „Minnie,“ oslovil ju, „kukaj.“ Zapózoval jej. „Dal som sa ostrihať.“

„Vyzeráš dobre,“ prikývla, „len máš veľkú riť.“

„Strašne vtipné, cica. Ty máš čo hovoriť, vyzeráš, akoby si vyšla z geta.“

„Netrep,“ zahodila ohorok do muškátov, „mňa aspoň nikdy nezatkli.“

„Hej? Tak to si tu jediná.“

Zapálila si novú cigaretu, chvíľu pofajčila, pozorujúc horiacu špičku, prstenníkom elegantne odklepla popol a po očku pozrela na brata. „Vieš ty čo? Väčšinu ľudí nezatknú ani raz v živote.“

„Ale nehovor! Z akej si planéty?“

Vyfúkla naňho dym.

„Priveľa fajčíš,“ vyhodil jej na oči.

„Od feťáka to znie dobre.“

„Vieš čo?“ osopil sa na ňu. „Len otváraj ten svoj kačací zobák a uvidíme, ako dopadneš.“

Uškrnula sa.

„Neznášam, keď sa na mňa takto pozeráš, Minnie Mouse,“ stíšil hlas.

„Nevrav.“

„Som okej, okej?“

„Jasné.“ Vyfúkla zopár krúžkov.

„Pozri,“ povedal, „som fakt čistý. Neklamem.“

„Určite?“

„Nemám žiadny problém. Len si potrebujem trochu uľahčiť život. Iste chápeš moje dôvody.“ Poklopkal si prstami po stehne, ale sestra si už dávno nedala brnkať na city.

S cigaretou v takmer upaženej ruke prikývla. „Každý má nejaké dôvody, nie?“ Potom dodala: „A minulý týždeň si mi šlohol auto.“

„Vždy som lepší ako Braulio,“ prehodil.

„O Brauliovi teraz nehovoríme.“

„Viem, viem.“ Lalo však vedel ešte niečo: ak chce zmeniť tému, stačí spomenúť nebohého brata.

Zostali stáť, minuli sa im urážky aj výčitky. Minuli sa im slová. Pozerali do zeme.

„Musíme ísť,“ utrúsil Lalo.

„Ocko,“ prikývla.

„Hej. Starý dobrý ocko. Potrebuje svoje.“

„A my sme tu nato.“

„Ser na vec.“

Vošli do domu.

„Nikdy som neochorel. Nikdy som nemeškal. Ani dovolenku som si nebral.“

„Pekné od teba, Flaco,“ potľapkala ho manželka po pleci.

„A načo to bolo?“

„Neviem.“

„Nepýtal som sa, Flaca. Bola to len poznámka.“

„Dobre.“

„Možno som sa to pýtal sám seba.“

„Eres muy filosófico,“ povedala.

Minnie bola zase v ich kúpeľni, tupírovala, lakovala. Prečo toho včera večer toľko vypila? Dunelo jej v hlave. Veľký Angel to vedel. Videl jej to na očiach.

„Kvôli robote som to robiť nemal,“ povedal. „Bolo to odo mňa hlúpe, Flaca. Mali sme si ísť radšej pozrieť Grand Canyon.“

„Pekné od teba.“

Perla sa pokúšala pripnúť pančuchy k podväzkovému pásu. Pozoroval ju. Nosí ešte niekto podväzkový pás? Pripína si k nemu nylonky? Jeho erotickou fantáziou vždy bolo vidieť, ako sa sukňa dvíha a prsty vyťahujú priesvitné pančuchy po stehnách plných jamiek.

Ako chlapec často kľačal pri nohách starších žien usadených v kreslách, keď si vyťahovali nylonky vyššie. Rozťahovali nohy. „Nedotýkaj sa! Len pozeraj.“ Taký mu dali dar. Teplú vôňu detského púdru a tajomstiev. Krátky pohľad na biele latexové vypukliny v tieni medzi stehnami. A ich usilovné prsty pripínajúce nylon k pásu. „Len pozeraj,“ prikazovali mu ženy a jeho rumenec im prezradil, akú moc nad ním majú.

Toto už dnes nerobí žiadna, len jeho Flaca.

„Páčia sa mi tvoje nohy,“ poznamenal.

Zmrazila ho pohľadom. „Teraz na to nemáme čas.“

„Kto to tvrdí?“

„Ty,“ odvrkla.

Ako keby ešte mohol. „Dobre, tak poďme,“ povedal. „Ale aj tak sa rád dívam. Páčia sa mi tvoje stehná.“

„Sí, mi amor.“

„Sú rozkošné.“

„Travieso,“ poctila ho tým starým milým výrazom, ktorým Mexičania označujú lotra. Zdvihla si sukňu a ukázala mu, čo chcel.

„Máš úľ plný medu,“ zatiahol.

„Cochino!“ pokarhala ho. Ale sukňu nespustila.

„Mami!“ zakričala z kúpeľne Minnie. „Prestaňte s tým!“

Matka s otcom sa na seba usmiali.

„Ako sme ťa asi tak spravili?“ zavolal otec na Minnie.

„To nemusím počúvať!“ zaúpela, vybehla z kúpeľne a utekala cez spálňu so zapchatými ušami. „La-la-la-la-la!“

Rodičia sa rozosmiali. Veľký Angel naznačil žene gestom, aby sa ovládla. Dočasne sa mu minuli slová. Jemu, ktorý sa naučil po anglicky tak, že si vštepoval do pamäti slovníkové heslá. A súťažil so svojím otcom, s ktorým sa medzitým odcudzili, kto sa naučí novšie, zvláštnejšie, americkejšie slovíčka. Jeho otec, kedysi chlap ako hora, bol neskôr nízky, sivovlasý, s vodnatými očami, zostal šarmantný a nemilosrdný ako vždy, ale scvrkol sa. Rok nocoval v zadnej izbe u Veľkého Angela – a Veľký Angel zaujal miesto patriarchu. Také niečo si nevedel predstaviť nikto. Ani Mexičan, ani gringo.

Nemali vtedy odkiaľ vedieť, ako jazyk obnovuje rodinu. Jeho vlastné deti sa nechceli učiť po španielsky, on dal všetko, aby sa naučil po anglicky. Dvaja muži sedávali v kuchyni za stolom s cigaretami, kávou a ošumelými slovníkmi. Lapali nové výrazy a zbierali ich ako motýle každého odtieňa. Mravčiar, ostružina, námietka, kapric. Jeden zahlásil slovo: Nekompatibilný. Druhý ho musel do troch minút definovať. Päť bodov za slovo. Skóre si zapisovali na kartotečné lístky. Na konci mesiaca dostal víťaz kartón palmaliek. Ak mal ten, kto hlásil slovo, taký zlý prízvuk, že sa mu nedalo rozumieť, prišiel o tri body. A takto, slovesami a podstatnými menami, si vybudovali svoj most do Kalifornie.

Skúšky z angličtiny, po nich nákup paperbackových kníh v obchode s alkoholom. V práci s obľubou používal výraz Bodaj ho stislo!, doma ho takmer nevyslovil. Dozvedel sa, že zdatný milovník sa v bondovkách označuje slovom „šermiar“. Z akčného románu Johna Whitlatcha sa dozvedel, že muž, ktorý si vezme za ženu prostitútku, sa nazýva „bezstarostný jazdec“. Američania v šesťdesiatych rokoch hovorievali barmanom, aby im do koktailu dávali „ľad len zľahka“, čo znelo svetácky a zaručovalo, že tam bude o máličko viac alkoholu. Veľký Angel mal v hlave hotovú databanku amerických tajných formuliek a zaklínadiel. Postavil sa mi. Poliš. Za čo dáš?

Prečo teraz myslí na prácu? Na minulosť? Veď je to preč. Všetko je to preč. Už nikdy nebude pracovať. „Táto sekunda,“ hovorieval mu otec, „sa práve stala minulosťou. Len čo si si ju všimol, už je fuč. Máš smolu, synak. Naveky si ju stratil.“

(Muy filosófico.)

Minnie stála v tienistej obývačke, počúvala, ako Lalo naháňa deti po patiu. Mama s ockom mali chlipné reči. Trochu sa na tom zasmiala, ale aj prevrátila oči, lebo sa jej to hnusilo. Vraj úľ. A plný medu. Také narážky! Ocko sa na staré kolená správal ako Prince. Ale z jeho úst to znelo pekne. Pošúchala si oči, no tak, aby si nerozmazala mejkap. Jej nikto nič také sexi nehovorí. O jej tele už dávno nič pekné neodznelo.

Možno sa s tým po pôrode troch chlapcov treba rozlúčiť.

„Buďte ticho!“ okríkla deti.

Po opici sa cítila príšerne. Všade samá smrť. A samá zodpovednosť. Na jej pleciach. Na jej pleciach spočíval celý tento víkend. Lalo? Nemehlo. Mamka? Príliš užialená. Včera večer ju prišli domov pozrieť kamarátky, aby ju rozveselili. „Mija, tento víkend je fakt bombový!“ nadchýnali sa. Robili si pikantné fašírky a zapíjali ich koreneným pivným mixom michelada. Ešte nikdy sa toľko nenasmiala. Matne si spomenula, ako v noci písala esemesku strýkovi, Malému Angelovi.

Prečo to urobila? Niečo ich spájalo, len nevedela čo. Pošúchala si čelo. Nestrápnila sa veľmi? Schytila mobil a kontrolovala správy z noci.

O druhej napísala: „Božemôj, strýko, som taká opitá!“

Myslela si, že už dávno spí. Ale on jej vzápätí odpísal. „Aj ja,“ znela správa. „No, pohreby.“

Nejako sa jej sem podarilo vrátiť, ale už veľmi neskoro. Teraz dúfala, že sa v tom stave neposadila za volant. Zdalo sa jej, že ju doviezol kolega z práce. Mala pocit, že sa jej všetko vymyká z rúk.

Obliekla si najčipkovanejšiu spodnú bielizeň, akú mala, keby k nim zaskočil jej chlap. Bolo to niečo na spôsob modlitby.

Veľký Angel a Perla na seba len pozerali, stále medzi nimi zostalo veľa nevypovedaného, keď sa do ich izby náhle vrátila Minnie, klesla na kolená a s námahou otca obúvala. Potľapkal ju po hlave. Topánky boli tesné. Tlačili ho, boha jeho. Prepáč, Bože.

„Jemnejšie, Minnie!“ povedal jej. „Keby žil Braulio, ten by ma vedel obuť!“ Naznačil, že ju kopne.

Braulio. Jej veľký brat. Mŕtvy, už takmer desať rokov v hrobe. Syn, ktorého neprítomnosť nafúkla do podoby rodinného svätca. Chudák ocko. Mal dvoch veľkých synov – a stali sa jeho najväčším neúspechom. Zmienky o nich tu neboli veľmi vítané. A aha, zostal mu Lalo, ním sa mohol klamať. Údajný dobrý synáčik. Dočerta, hučí jej v hlave.

Minnie len pozrela na Veľkého Angela. „Aj tak ťa ľúbim, oci.“

Do izby vošiel slobodník Hladoš. „Hej, ešte nie ste hotoví? Ahoj, ocko. Kde to viazne?“

Lalo rozostavil krpcov po celom dome. Prieskumné tímy. Oznámil im: „Hej, červi! Počúvajte!“ Všetci vedeli, že sa treba postaviť do radu a do pozoru. „Veľký foter sa dáva na pochod! Opakujte po mne: Veľký foter sa dáva na pochod! Prepínam.“

„Rozkaz!“ zvreskol tučniačik v kuchyni.

„Na miesta!“

Roztrúsili sa po celom dome, akože vytvorili hraničné priechody. Strýko Lalo bol najobľúbenejší vedúci.

Ktorési dievča zakričalo z obývačky: „Vzduch je čistý!“

„Bacha, videli tu aj ostreľovačov. Dávajte pozor na šestku a devinu!“

„Rozkaz!“

Veľký Angel sa na vozíku zhrbil a zvesil hlavu. „Márnosť, Lalo,“ zamrmlal a dotkol sa prstami synovho Purpurového srdca, ktoré mal pripichnuté na svojom úzkom hrudníku.

„Len sa hráme, ocko.“

„Tu nie je nič zábavné, mijo.“

„Vždy je niečo zábavné, ocko,“ odvetil Hladoš. „Už idú, červi!“ zakričal.

Minnie a Perla kráčali za ním, niesli kabelky a poskladanú oporu na chodenie. Vyšli z domu, prešli po zožltnutom trávniku. Naložili Veľkého Angela do minivanu. Už mu nedovolili šoférovať, aj tak by nedosiahol nohami na pedále. Sedel uprostred zadného sedadla, knísal sa na mieste, jeho znesvätené telo sa hojdalo ako kyvadlo, akoby dokázal vlastnou úzkosťou previesť auto mestom. Zotrvačnosť vôle, ktorá sa pokúša premôcť každý príliv a dospieť k vzdialenému pobrežiu.

Najlepší kamarát Dave raz Veľkému Angelovi povedal: „V diaľke je pobrežie. Všetci máme radi malé jazierka. A keď uprostred čosi zašplechoce, vlnky sa v kruhoch šíria ďalej.“ „Dave,“ spýtal sa ho vtedy, „o čom to táraš?“ „O živote, pendejo. O tebe. Taká vlnka je spočiatku silná, a kým dorazí k brehu, zoslabne. Potom sa vráti. To ju už skoro nevidieť. Ale stále je tam, mení vodu, a ty si uprostred a uvažuješ, či si niečo dokázal.“ Veľký Angel pokrútil hlavou. Bodaj ho aj s Davom.

„Dale gas, pues!“ ozval sa nahlas. Dupni na plyn!

„Už to bude, ocko.“

Kedysi by to bol Veľký Angel zrúkol, ale teraz sa mu zdalo, že mraučí ako mačka, ktorá súri človeka, aby jej nalial do misky smotanu.

Na anténe sa trepotala americká zástavka. Lalo šoféroval, jeho Perla sedela vedľa na mieste navigátorky a nerváčila tým starým známym spôsobom Mexičaniek: „Ay Dios. Dios mío. Por Dios.“ Úctivé dobiedzanie do Boha. Podľa istých dôkazov bol aj tak hluchý.

A možno nevie po španielsky, pomyslela si Perla. Potom sa kajúcne prežehnala. „Diosito lindo.“ Pánu Bohu treba skladať komplimenty. Rád počúva, aký je fešák.

V treťom rade sedela La Minnie a zozadu masírovala Veľkému Angelovi plecia. Vozík spočíval poskladaný celkom vzadu, narážal do opory na chodenie, rinčaním zvestoval každé hnusné dupnutie na brzdy v tejto nemožnej zápche.

Buchol päsťou do sedadla. „Bodaj to, práve dnes!“ povedal.

Svojim deťom neochvejne odovzdával dve základné posolstvá: buďte vždy dochvíľni a nevyhovárajte sa. A aha, on teraz nielenže mešká, ale už aj v duchu vymýšľa desiatku výhovoriek. Deň pred vlastnou narodeninovou oslavou pochováva matku. Budú to jeho posledné narodeniny, ale nikto iný okrem neho to nevie. Povolal sem celú svoju roztrúsenú rodinu. Bude to puro party, zábava, na ktorú nikto nezabudne.

„Si dobré dievča,“ povedal roztržito. Potľapkal Minnie po ruke.

Pozrel si na gigantické hodinky. Musel prižmúriť oči. Odchádzal mu zrak. No super. Na svoj zrak bol vždy hrdý. A teraz sa rozhodol vystúpiť z času a vykašlať sa naň. No nemienil nosiť okuliare. Čo je veľa, to je veľa.

„Stíšte to rádio!“ vyštekol.

„Nie je pustené, ocko,“ odvetil jeho syn.

„Tak ho zapni!“

Lalo ho poslúchol.

„A stíš ho!“

Všetci v aute skákali, ako on pískal, ale obloha, hodiny a pinche premávka jeho diktát zjavne ignorovali. Chlapík na nadchode držal v ruke transparent s nápisom POSTAVTE MÚR!, obrátený na juh.

„Moja matka,“ povedal Veľký Angel, „by odo mňa očakávala viac.“

Mal jej čo dokazovať. Stokrát ju sklamal. Nezniesol predstavu, že by sa potvrdili jej podozrenia, že je neschopný. Incapable. Neporovnateľný s tým, aký bol jeho otec. A, samozrejme, nikdy mu neodpustila, že si zobral Perlu. „Tá señora,“ hovorila o nej. Naznačovala, že Perla je ako pani už použitá. Skúsená.

„Robíš, čo môžeš, ocko,“ povedala mu Minnie.

„Ak už ozaj viac nemôžem, tak ma rovno zabi.“

„Ay Dios,“ vzdychla Perla.

Modlitba pred dažďom

Odkiaľ sa vzalo toľko áut?

Mama zomrela minulý týždeň, ale jeho narodeninovú oslavu oznámili dávno predtým. Teda dávno aspoň vzhľadom na obmedzené vyhliadky Veľkého Angela. Týždeň je dosť, keď sa človek preteká s časom.

Hostia prichádzali zo všetkých kútov: z Bakersfieldu, z Los Angeles, z Las Vegas. Malý Angel, jeho najmladší braček, až zo Seattlu. Ľudia si porobili rezervácie. Pobrali si dovolenky. Veľké zvieratá aj študenti, recidivisti aj slobodné matky na podpore, šťastné decká aj smutní starci, prekliati gringovia a všetci príbuzní, ktorí len mohli.

Takže to bude tesné.

A hrozilo mu, že si maminou kremáciou kadekoho poštve. Na veľký katolícky pohreb vo veľkom katolíckom kostole skrátka nebol čas. Ktorý kostol by si boli vybrali? Polovica rodiny sa nakrátko dala k mormónom, niektorí k bande uctievajúcej a očakávajúcej príchod božstiev Annunaki, keď sa planéta X ocitne na obežnej dráhe Zeme. Niektorí boli evanjelikáli. Niektorí neboli nič. Lalo bol pravdepodobne ateista. Alebo uctieval slnko. Najstarší syn Césara, brata Veľkého Angela, si podľa všetkého myslel, že je Viking. Veľký Angel na také detaily naozaj nemal čas.

Ešte odvážnejší krok spravil, keď zariadil, že jej pohreb bude o týždeň neskôr, ako sa očakávalo, len aby mohol mať hneď na druhý deň svoju oslavu. Popol vydrží večne, netreba si robiť starosti.

A nikto si ich asi ani nerobil – boli radi, že všetko má na starosti on. Ako vždy. Netúžili po zodpovednosti, lebo Veľká matka by aj tak ošomrala každý pohreb, ktorý by jej spoločne ponúkli. A Veľký Angel bol spoľahlivý. Prijímať a poslúchať jeho rozkazy bolo jednoduché. Tak sa bez rečí prispôsobili pohrebnému úvodu k narodeninovej oslave. Väčšina s úľavou, pretože ani nemali toľko dovolenky, aby zvládli dve dlhé cesty. A rozhodne nemali toľko peňazí. Jeden víkend každému vyhovoval.

Ešte viac áut? Kam sa to všetci hrnú?

Veľký Angel si zakryl oči dlaňami, len aby nemusel pozerať na čerň, čo sa mu plazila po zápästiach. Aj na chrbtoch rúk mal čierne škvrny. Na nohy si radšej nepozeral, bál sa, čo by tam uvidel.

Vonku vypaľovalo popoludňajšie slnko diery v mrakoch, plávajúce otvory oškvŕklo na okrajoch dočervena a po celom meste vysielalo mátožné žlté lúče. Ako závesy zo zlatistej sieťoviny povievajúce vo sviežom vánku. Veľký Angel v duchu počítal, ako ďaleko je slnko od Havaja – videl uhly a stupne vyryté do modrej oblohy nad planúcimi oblakmi. Nebeská modrá, čistý výkres na plánovanie.

Mama sa mu po La Paze odcudzila. Zato rozmaznávala jeho súrodencov, ešte aj jeho nevlastného brata Malého Angela, ktorý ani nebol jej syn. Rozpoznala v ňom nejaký šarm, ktorý sa Veľkému Angelovi nikdy nepodarilo tak úplne prijať.

Teraz pozoroval oblohu. Zhromažďoval akékoľvek dôkazy o zásahu, znamení zo záhrobia. Akékoľvek. Braulio? Mama? Hocikto iný? Dážď by bol v pohode. Dážď by ešte bral. V daždi je ukrytých mnoho posolstiev. A ešte lepšie by mu padla dúha.

Keď bol malý, mama mu rozprávala, že dúha je most, po ktorom schádzajú z neba anjeli. Arco iris po španielsky. Znelo to oveľa krajšie ako v angličtine, ako meno nejakého motýľa, kolibríka alebo sedmokrásky. Bol na to hrdý – naša španielčina! Slnečnica – girasol, pomyslel si.

girasol

mariposa

colibrí

margarita

Stále však nevidel žiadnu dúhu.

„Mama nám urobila láskavosť,“ povedal, „že zomrela prvá.“

„Ay, Flaco,“ vzdychla po španielsky jeho žena. „Veď vieš. Nezniesla by, aby jej syn zomrel skôr ako ona.“

„Kto sa tu chystá zomrieť, Perla?“ odvrkol jej. „Ja na zomieranie rozhodne nemám čas.“

Hovorieval to často. Ale rovnako často hovorieval aj: „Som pripravený zomrieť.“

Vyspovedal sa z toho svojmu kňazovi. Takmer vzápätí po tom, čo mu doktorka Nagelová oznámila, že návaly krvi v moči znamenajú, že sa blíži kolaps. V tej chvíli pocítil zvláštny pokoj, pozeral na lekárku a pomyslel si: Volá sa Mercedes Joy Nagelová. Mal som si kúpiť mercedes. Na röntgene bolo vidieť hroznové strapce smrti po celom jeho bruchu a dva tmavé uzly v pľúcach. Sedel v tej ambulancii malý a sám, usiloval sa tváriť ako stoický bojovník, donútiť lekárku, aby sklopila oči. „Koľko času?“ Pokrčila plecami, potľapkala ho. „Nie veľa. Niekoľko týždňov.“ „Môžem si vziať lízanku?“ spýtal sa. Otvorila sklený pohár. Mal rád čerešňové.

Zatelefonoval kňazovi a telefonicky sa vyspovedal, potom povedal Perle, že telefonoval s kamarátom a bavili sa o bejzbale.

„Ocko,“ povedal mu syn. „Podľa mňa to starká urobila náročky. Bola praktická. Fakt.“

„Hej, celá ona,“ prisvedčil Veľký Angel.

„Aha, ocko, dúha!“ zvolala jeho dcéra.

Veľký Angel pozrel tam, kam ukazovala Minnie, a konečne sa usmial. Dobrá práca, Bože.

Malý Angel pristál.

Braček, oznámil sám sebe, je na scéne!

Nevlastný brat Veľkého Angela si myslel, že bude meškať. Bol síce dosť starý, ale všetci ho brali ako malého bračeka, aj on sám o sebe tak rozmýšľal. Najstarší dvadsaťosemročný chlap na zemi, ten vek sa mu podarilo udržať ešte dvadsať rokov navyše.

Pohreb matky rodu je povinnosť. V nijakom prípade naň nemôže meškať. Niežeby bola jeho mamou – a mnohými ostrými spôsobmi mu to neustále pripomínali. On bol v rodine len prívesok, drobnosť, s ktorou sa každý musel nejako vyrovnať, vždy keď uznal za vhodné prísť. Syn Američanky, ktorú v rodinných legendách označili biľagom gringovskej radodajky, čo im odviedla Veľkého otca, dona Antonia. Dokonca mu pre čosi zazlievali aj smrť jeho matky. Podarilo sa jej pripojiť k otcovi v záhrobí ešte pred tým, ako sa tam mohla vybrať Mamá América a vydrapiť ho Američanke z pazúrov.

Malý Angel vôbec netúžil byť v Kalifornii, krajine smútku. A nerád prekonával tú tisícpäťstokilometrovú nárazníkovú zónu, ktorú umiestnil medzi seba a svoj pôvod. Len strach z mrzutosti Veľkého Angela ho dokázal pohnať mocnejšie, než ho zadržiavala vlastná zdráhavosť. Čírou silou vôle nútil lietadlo zo Seattlu letieť rýchlejšie. Ohromujúca freska slnečného svetla, ktoré sa odrážalo od pobrežných vŕškov a rozlievalo sa do mora – od horiacej červenej k modrej, zelenej a fialovej –, ho hypnotizovala. Potom šialené klesanie k San Diegu a pocit, že lietadlo pikuje k pristávacej dráhe pomedzi budovy... a bol doma.

Uvedomil si, že v požičovni áut sa ocitol pred ôsmou ráno, a pripadal si hlúpo. No aj tak sa mu uľavilo. Nezmešká pohreb. Nebude musieť znášať zlostné a urazené pohľady Veľkého brata. Mal hodinky nastavené rovnako ako on – stále o čosi dopredu.

Keď sa trochu pripili, Veľký Angel volal ich dvoch „Alfa a Omega“. Malý Angel si vravel, že tequila mu robí dobre. Vyslobodzuje ho zo svätosti, ktorou väznil sám seba. Takže prvý a posledný, čo? Malý Angel toľko preosieval metaposolstvá skryté v tom označení, že by mu za to udelili doktorát z cezhraničnej gnostickej ontológie súrodeneckých vzťahov. A iba sa usmieval. Viac-menej.

Keď sa Veľký Angel opil, zakaždým si zrejme zmyslel, že sú nejaký wrestlingový tím. Tónom moderátora hlásil: „Do ringu vstupuje, váži sto kíl a pochádza z neznámych končín – Omega!“ Zarazené ženy a deti tlieskali, kým Malý Angel dvíhal ruky.

Malý Angel sa pri tých slovách cítil v kútiku duše príjemne. Cítil sa povšimnutý. Nikto iný z nich mu, keď bol ešte chlapec, nevenoval pozornosť. Dofrasa, ani ho nevideli. Ich otec si dal záležať, aby ich držal od seba.

Ale Veľký Angel ho videl. Bol najstarší a vtedy mal už vlastné auto a prácu. Chodieval za nimi do ich ošarpaného domu v Clairemonte, na veľkú nevôľu americkej mamy Malého Angela. No aj tak mu piekla kuracie nákypy a veľmi sa usilovala byť milá. Vtedy už vedela, že don Antonio príde do ich domu v San Diegu so spodnou bielizňou napchatou vo vreckách saka. Skončila s ním, ale nemala kam ísť. Usmievala sa na chlapcov, aj keď bola vyčerpaná a stále nervózna. Aj keď ju gániace čierne oči Veľkého Angela desili. Vedela, že ju nenávidí.

Veľký Angel dobre poznal nedele svojho malého bračeka: ráno kreslené rozprávky, reprízy Three Stooges, potom obed, z akého sa tučnie – studené špagety alebo fazuľa na bielom chlebe, kakao a komiksy. Alebo časopis Slávne monštrá z Filmolandu. Monštrá, to bola jeho mánia. A nikto v jeho verzii rodiny mu to neschvaľoval. Don Antonio mu neochotne kúpil časopis v obchode s alkoholom, hoci potom to chalanovi vyčítal. Malý Angel na to kašlal; hlavu mal plnú postáv ako King Kong a Reptilicus, Wolf Man a kráľ Ghidorah. Časopisy o monštrách doháňali jeho mamu do zúfalstva ešte viac než komiksy so Supermanom alebo časopis MAD.

A po obede išlo Kráľovstvo divočiny, sponzorované bankou Mutual of Omaha. Potom wrestling. Veľký Angel sa na tomto obrade zúčastnil azda len trikrát, ale nikdy naň nezabudol. Jeho braček na všetkých tých zložkách zúrivo trval, v presnom poradí, bez prerušovania. Na čiernobielej obrazovke padali po celom ringu absurdní wrestleri: Classy Freddie Blassie, Pedro Morales, The Destroyer, Bobo Brazil. Malý Angel si zjavne myslel, že sú to všetko jeho kamaráti.

O tretej sa na desiatom kanáli objavila Moona Lisa – Science Fiction. Posedávala v lacných kulisách, ktoré vyzerali ako mesačná krajina, oblečená v tesných šatách ako Morticia Addamsová. Veľkému Angelovi sa fest páčila. Malý Angel si ju veľmi nevšímal. So zatajeným dychom čakal na programy ako Oni a Mozog z planéty Arous.

Veľký Angel skúmal Malého Angela ako svoj projekt. Ešte nikdy nevidel vo svete zrkadlo svojej vlastnej osamelosti. Malý Angel to napokon pochopil, ale až po rokoch, keď jeho brat vykrikoval svoje úvody k wrestlingu.

Dokonca mali spoločnú anglickú slangovú vychytávku, zvolanie, ktoré používal Dick Lane v KTLA, na zrnitom obraze pod dvojitou anténou pripomínajúcou zajačie uši. „Pŕ, koníček!“ volal Lane zakaždým, keď víťaz The Destroyer prinútil porazeného Blassieho pokľaknúť v rohu ringu a prosiť o milosť.

Takže keď Veľký Angel v role moderátora ohlásil vstup Malého Angela, ten sa občas vzoprel výkrikom: „Pŕ, koníček!“

A milá rodinka len vytriešťala oči.

V požičovni Dollar mali práve len jedno auto, Crown Victoriu. Malý Angel si vysníval, že sa dovezie v niečom štýlovejšom. V nejakom kabriolete. Mustang GT500. Alebo Challenger Hellcat. V niečom so sedemsto koňmi pod kapotou. Braček sa predvedie. Frajer do špiku kostí.

Pri pohľade na tú vykopávku, prastaré auto, v akom sa vozia poliši alebo akým dedovia vozia kamošov po golfe na chutný brunch do La Jolly, najskôr cúvol. Napokon sa mu to však zdalo vtipné a vzal si ho. Do kufra by sa mu bolo zmestilo aj desať tašiek. Hodil tam tú svoju malú športovú – v obrovskom priestore vyzerala schúlená a nemilovaná. Taška, ktorú nosil cez plece, skončila na zadnom sedadle, rozľahlom ako pohovka, a on sa usadil vpredu. Profesor Malý Angel s aktovkou plnou zošitov a poézie Williama Stafforda. Desať študentských prác, ktoré musí oznámkovať, si zatiaľ nebude všímať.

No, je teda najvyšší čas kopnúť do vrtule a fičať na juh. Najvyšší čas premyslieť si stratégiu. Je tu doktor Hlavička, ktorý priveľa premýšľa.

Občas, keď Veľkého Angela pochytila svojská nálada, oslovoval Malého Angela všelijako inak, len nie menom. „Američan.“ Boháča aj s ním. Je to vôbec urážka? Ale aj tak v tom bol nevysvetliteľný osteň. Najmä z úst republikána. Teda, Malý Angel si aspoň myslel, že Veľký Angel je republikán. Prečo jednoducho nepovedal „liberál“? Pre to sa strhla aj ich jediná bitka. Iba raz. Skončila sa krvou na perách.

Súvisí to vôbec s týmto dňom?

Auto bolo obrovské a zvnútra bohato čalúnené. Malý Angel mal pocit, že šoféruje celý hektár z roku 1979. Smrdelo cigaretovým dymom – pripomínalo mu otca. Široko vysekával zákruty a na I-5 vplával ako oblak hnaný morskou búrkou. Neponáhľal sa, tak si doprial krátku odbočku na sever. Roky tu nebol, ale človek na svoje rodné mesto nikdy nezabudne. Aj keď to vyzerá, že domov chodí už len na pohreby.

Mohol odbočiť doľava a vyfrčať po Clairemont Drive do svojej starej štvrte. Mohol zízať na svoj dom oškvŕknutý slnkom na uliciach nad zálivom Mission Bay, kde sa všetko stavalo v indiánskom štýle. Mohican Avenue. Vedel, že mamina džungľa sukulentov, bambusu, muškátov a tučnolistov je preč. Obrátila sa na prach dávno pred suchom. Vedel, že pred domami aj za nimi je len holý prach made in San Diego, že na jej príjazdovej ceste nájde stáť špinavý japonský pick-up a vedľa neho snežný skúter. Nad garážovou bránou skrivený priskrutkovaný basketbalový kôš. A budú tam ľudia, ktorých nikdy nestretol.

Jeho dávna láska, gotička Lycia, stále bývala na Apache Avenue. Bola z nej stará mama. Takmer zacítil závan santalového dreva z jej stehien.

Rodina ešte ani nedoobliekala Veľkého Angela a Malý Angel sa už hnal po odbočke z diaľnice na Midway, smeroval do Tower Records. Chcel si vypočuť niečo od Bowieho. Ziggy Stardust mu vždy zlepšil náladu. V aute bol cédeprehrávač. Pozoruj ma stále svojím elektrickým zrakom, bejby. Spolu s Lyciou si pri tej piesni zakaždým poplakali a potom sa pomilovali. A už aj Bowie je teraz pod zemou.

Aj keby Tower Records ešte neotvorili, bol ochotný počkať na parkovisku. Ale hľadal márne, obchod s hudbou nikde nevidel.

Previezol sa popri štadióne. Športová aréna, tak znel oficiálny názov, ale keď boli decká, volali ho Športová aróma. Zvrtol auto o stoosemdesiat stupňov a vrátil sa. Tower Records stále nikde. Pomaly sa presúval popri dlhom bloku. Ľudia naňho trúbili, ale kašlal na nich. Obchod zmizol. No pekne.

Vrátil sa na diaľnicu, no nemienil sa dať týmto sklamaním prevalcovať. Hľadal na rádiu stanicu 91X, takisto márne. Zamieril na juh po Washington Street a pridal hore svahom smerom k Hillcrestu. Tam je obchod Off the Record, to bude ten správny liek. Ešteže mu to zišlo na um – lepšie výpredaje cédečiek nie sú nikde inde v meste.

Ale aj Off the Record zmizol.

Niekto sa mu vlámal do spomienok a neviditeľným buldozérom zrovnal so zemou celé ulice. Zastal na parkovisku, kde bol kedysi podnik Rip Van Winkle Room. Namiesto neho našiel iný – Alberto’s Tacos.

Zaparkoval a len nemo zízal cez okno. Jeho otec tu kedysi hrával na klavíri, zarábal na prepitnom. Rip’s Room, volali to tu svetáci. Klavír stál nad schodiskom, ktoré pokrýval koberec, na malom pódiu, zaliaty červeným svetlom. Celé to tam zaváňalo cigaretami, alkoholom, parfumami a vodou po holení Aqua Velva. Malému Angelovi sa vracali spomienky a boli čoraz jasnejšie: kandizované čerešne, vanilková kola, z hracej skrine znela Patsy Clinová, keď jeho otec práve nevybrnkával Červené ružičky pre smutnú dámu. Čašníčky s perami červenými ako tie čerešne nechávali za sebou obláčiky parfumu White Shoulders a pižmového oleja, cestou okolo otca mu nechtami jemne prechádzali po chrbte. Bol tam skoro každý piatok a sobotu večer.

Po polnoci kráčam

Som rozbitý

Som blázon

Malý Angel tým piesňam nikdy nerozumel. No rozhodne chápal, čo znamenajú tie červené nechty na otcovom chrbte. Don Antonio so starostlivo napomádovanými vlasmi a s elegantnými fúzikmi v štýle mexického herca Pedra Infanteho využíval šarm Malého Angela, vďaka nemu balil čašníčky, vydaté kolkárky aj znudené dôchodkyne, ktoré túžili po vášnivej noci. Vycvičil Malého Angela, aby sa pri ňom ženy cítili viditeľné. „Ak ženu naučíš, aby si pripadala ako umelecké dielo, môžeš sa s ňou milovať každú noc.“ Uhm, oci. Jasné. Chápem.

Ocko mu darúval koktailové obrúsky s pornomotívmi, napríklad s kresbami prsnatých sprostých farmárok, ktoré v stodole preťahujú obchodní cestujúci. Prečo tí chlapíci chodia do stodoly v obleku a klobúku, lámal si hlavu. Dostával aj zápalky s pikantnými citátmi. Napríklad legendárne zápalky z Rip’s Roomu s obrázkom postavičky Baby Bobby. Na obale bol chlapček vyobrazený s tučnými prštekmi v rozkroku. A keď Malý Angel zápalkovú škatuľku otvoril, vykukla jediná zápalka s červenou hlavičkou v malej ružovej trubičke z plastu a na obrázku Baby Bobby s otvorenou náručou a výrazom šialenej stoporenej radosti.

Malý Angel bol vtedy piatak.

Láska je smutná

Perfidia

Dievča z Ipanemy

Kurtizány ho zbožňovali. Bol ako ich milovaný krpatý psíček. Objímali ho, len čo sa posadil na barovú stoličku s komiksom o Batmanovi, ich nebojácne opancierované prsia sa mu obtierali o líca a cítil horúci priestor ich podpazuší. Ledva pred nimi utajil, že má presne ten problém ako Baby Bobby.

Na klavíri sa leskol pohár na brandy, plný dolároviek a päťdolároviek. Hostia posielali klaviristovi jeden koktail za druhým, ale po dohode s barmanom to bola zakaždým len zázvorová limonáda s ľadom. Kto by zahral aj po pätnástom manhattane? Nieto ešte šoféroval domov. O sumu, ktorú hostia za jeho koktaily zaplatili, sa otec delil s barmanom.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dom zlomených anjelov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.