Jan Gazda, Václav Liška, Bořivoj Marek

Kritické myšlení

Dovednost (nejen) pro 21. století

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2019 jako svou 95. publikaci.

Ilustrace Jiří Novák.

Jazyková korektura Kateřina Dejmalová.

Obálka, grafická úprava a zlom Karel Kupka.

První vydání.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

Zpracoval kolektiv autorů tvořících v rámci projektu OP VVV „Informace pro rozvoj demokratické společnosti“ (reg. č. CZ.02.3.68/0.0/0.0/16.032/0008181).

© Jan Gazda, Václav Liška, Bořivoj Marek, 2019

Illustrations © Jiří Novák, 2019

© Nakladatelství P3K, 2019

ISBN 978-80-87343-90-6 (e-kniha epub)

ISBN 978-80-87343-91-3 (e-kniha mobi)

Předmluva

Život v demokratické společnosti, informační exploze a rozvoj vědeckého poznání klade nové požadavky na každého jednotlivce. Denně je nutné se vyrovnávat s množstvím informací, kterými nás zahrnují hromadné sdělovací prostředky, odborná literatura, kolegové i přátelé atd.

Nové informace nelze vždy důvěřivě a „slepě“ přebírat, mnohé jsou manipulačně zabarvené, a proto je vhodné je zkoumat z více úhlů pohledu, vytvářet si úsudky o jejich obsahu a věrohodnosti, posuzovat je jak v širším kontextu, tak i z hlediska významu pro nás osobně. Kritické myšlení jako specifická lidská činnost je spojeno s vývojem lidské společnosti.

Ze stručného nástinu historie kritického myšlení, uvedeného v první části publikace, věnujeme pozornost dvěma osobnostem – Sókratovi a Kantovi, jejichž dílo nabízí skvělé východisko pro didaktickou práci, zaměřenou právě na fenomén soudného uvažování. Sókratovská metoda – hledání nezpochybnitelného a logicky odůvodněného závěru – a Kantův systém cognitio ex principiis poskytují na krátkých příkladech možnosti, jak zapojit produkty ducha, vzniknuvší kritickým uvažováním, do praxe a běžného života a snahy o myšlení za sebe sama, o myšlení nezaložené jen na slepém přejímání myšlenek učitele či druhé osoby.

Druhá část publikace, logicky navazující na první, je pak věnována kritickému myšlení a kognitivním zkreslením. Právě kritické myšlení je podle zprávy Future of Jobs druhou z nejpotřebnějších dovedností pro 21. století. Ale podle Centra digitální transformace to je zároveň jedna z šesti dovedností, která ve výuce na všech stupních škol nejvíce chybí. Dovednost kriticky přemýšlet je důležitá zejména proto, že svět se stává rychlejším a komplikovanějším. V takovém prostředí už naše intuice nestačí a pro lepší rozhodnutí je potřeba znát klamy, kterým podléhá naše vnímání a myšlení, a vědět, jak šikovně používat rozum. Navíc naším problémem dnes není ani tolik to, že bychom měli málo informací, ale spíše to, že s nimi neumíme pracovat. Proto se tato část publikace zaměřuje na to, jak kritické myšlení rozvíjet u sebe a ostatních, jak rozpoznávat klamy ve vnímání a v úsudku, a představuje široké spektrum kognitivních zkreslení, které nám v řadě případů brání metody kritického myšlení účinně používat.

Závěrem je pak prezentováno Dvanáctero figur zápasu perem čili Příručka psané polemiky od Karla Čapka – velmi zajímavé pojednání o vedení diskuze, o možnostech, jak diskuzi zavést nesprávným směrem a jak využívat „zkreslení“ ve svůj prospěch. Postřehy staré více než 80 let neztratily nic na své aktuálnosti ani dnes…

Dr. Václav Liška

Kritické myšlení ve vzdělávacím procesu: inspirace Sókratem a Kantem

Původ slova „kritický“

Adjektivum „kritický“ je odvozeno od řeckého slovesa krinein, které znamená „oddělovat“, „rozhodovat“ či „soudit“. Toto sloveso vychází z praindoevropského kořene *krei-, jehož význam byl „prosívat“, v posunutém smyslu pak „rozlišovat“ nebo „rozeznávat“. V latině z něj pocházejí substantiva cribrum (= síto, řešeto) nebo crimen (= obvinění, žaloba, vina, přečin, zločin; srv. kriminální, kriminálka apod.) či sloveso cernere (= prověřovat, zkoumat, pozorovat, oddělovat). Ve starých keltských a germánských jazycích z něj vznikly všemožné výrazy pro „síto“. V češtině ze zmíněných latinských a řeckých základů vycházejí slova jako: koncern, koncert, kriminální, krize, kritika, kritérium, dekret, diakritika, diskrétní, diskriminace, endokrinologie, exkrement, hypokrit (= pokrytec), sekret, sekretářka a mnoho dalších. Se znalostí významu jejich společného praindoevropského předka může být zajímavé hledat mezi nimi souvislosti a stopovat, proč označují to, co označují, a jak se v nich onen původní význam „prosívání“ uplatňuje.

Sókratés a jeho maieutika^1

Pro antické Řecko i antický Řím je příznačné, že tyto civilizace vyrostly z drobných městských států, v nichž se na správě věcí veřejných podíleli všichni svobodní občané (polis, res publica). V jiných starověkých civilizacích převládaly monarchie, které potlačovaly iniciativu obyvatel a činily z nich nástroje své vlastní vůle. V Řecku a Římě hrály ve společnosti důležitou roli odpovědnost a nutnost samostatného rozhodování. Tato skutečnost vedla k rozvoji individualismu, provázeného praktickým, racionálním myšlením i vyspělou duchovní a uměleckou tvorbou, a přispěla rovněž ke vzniku politiky ve vlastním slova smyslu, to jest takové, kdy jeden názor nelze absolutně vnucovat bez ohledu na názory ostatních.2 Vedle toho je nutno upozornit na skutečnost, že mezi důležité rysy řeckého ducha, které daly řecké kultuře její svébytný charakter a působily i v dalších dobách, patří značná soutěživost. Hovoříme o tzv. agonálním duchu řecké společnosti, jenž se projevoval nejen ve snaze vyniknout nad ostatními, například ve sportu, ale také v zálibě ve vedení slovních sporů a argumentačních potyček týkajících se všemožných součástí lidské existence. Obliba diskusí, rozprav a obvykle dobromyslných hádek je koneckonců u středomořských národů živá dodnes.

Všechny tyto skutečnosti vytvořily podmínky pro uvážlivého a přemýšlivého ducha, jakým byl filosof Sókratés, aby se mohl svým typickým způsobem věnovat „hledání pravdy“ a snahám přivést k ní i ostatní. Jak známo, Sókratés sám nezanechal žádný spis, z něhož bychom neomylně čerpali jeho názory. A tak takřka vše, co o něm a jeho životě a činnosti víme, pochází z díla Platónova, Xenofontova a případně Aristofanova. Je proto nezbytné podotknout, jako ostatně u všech studií zabývajících se Sókratem, že Sókratés, o němž mluvíme, je především Sókratés Platónův a že jeho názory jsou asi ve značné míře spíše názory Platónovy.

Podle Sókrata by si každý z nás měl vybudovat důvěru ve vlastní úsudek a nenechat se příliš ovlivňovat názory ostatních.3 Existuje totiž mnoho podobností mezi lidmi a ovcemi. Lidé sice nemají vlnu a nebečí, ale také často pasivně následují stádo a děsí se odtržení od skupiny. Proč vlastně máme tendenci upínat se k názorům jiných, zvlášť pokud jsou tito lidé nějakým způsobem významní? Většinou je to proto, že si myslíme, že tak významní, úspěšní a známí jedinci přece musejí mít správný názor. Jinak by se jim tak dobře nevedlo.

Důvod, proč mezi lidmi existuje tolik chybných, nejistých a nepřesných stanovisek, je ten, že se mnoho z nich domnívá, že na skvělé myšlenky lze přijít i bez hlubšího uvažování. To Sókratés považoval za bláznovství, a aby demonstroval, jak hluboce se takoví lidé mýlí, přirovnal proces přemýšlení k procesu výroby nádob. Nikdo si přece nemyslí, že lze vyrobit kvalitní nádobu bez dodržování alespoň základních hrnčířských postupů. Přesto jsou tací, kteří mají za to, že dobrat se k nějakému závěru, týkajícímu se například etiky nebo způsobu správného života, je možné i bez velkého přemýšlení. Sókratés stanovil pět základních kroků, které je třeba na cestě k pravdě učinit:

1. Vyhledávat ve svém okolí tvrzení, která většina lidí považuje za pravdivá a všeobecně platná (např. že nejlepší zaměstnání je to s nejvyšším platem; nebo že štěstí lze nalézt v manželství).

2. Klást si otázky, které daná přesvědčení zpochybňují (např.: Je možné žít v manželství a být nešťastný? Je možné cítit se špatně ve výborně placeném zaměstnání?).

3. Pokud opravdu nalezneme případy, které na tyto otázky odpovídají kladně, nutně to znamená, že je výchozí tvrzení nesprávné nebo přinejmenším nepřesné.

4. V takovém případě musíme výchozí tvrzení podle těchto výjimek upravit (např.: je možné být dosti nešťastný v dobře placené práci, která nás nenaplňuje z hlediska kreativity; nebo: manželství může být nešťastné, pokud do něj vstoupíte s nepravou osobou).

5. Opakovat tento postup, dokud je to možné, a neustále hledat výjimky z přijímaných tvrzení.

Podle Sókrata leží pravda, do té míry, do níž je pro člověka dosažitelná, v takovém tvrzení, které již nelze výjimkami vyvrátit. Byl přesvědčen o tom, že budeme-li své teorie takto prověřovat, můžeme nakonec dojít k důvěryhodným, ba dokonce obecně pravdivým závěrům. Stejně jako když hrnčíři dodržováním potřebných pravidel vyrobí kvalitní a nepropustnou nádobu. Sókratova metoda nutí člověka zaujmout aktivní přístup a méně následovat dav. Pokud s námi ostatní lidé nesouhlasí, nestačí jim odvětit: „Mám pravdu, ale neumím vám říci proč.“ Je třeba umět logicky prokázat, proč jsou naše názory takové, jaké jsou. Pokud ostatní své názory logicky nevyloží, je pro nás mnohem snazší je zpochybnit či vyvrátit.

Lidé si obvykle myslí, že nemohou být filosofy, když nestudovali filosofii, nepřečetli relevantní knihy ani nedosáhli patřičného akademického titulu. Sókratés však říká, že uvažování je schopen každý člověk, a každý člověk má dokonce povinnost uvažovat. Nehloubavý život nestojí za žití. Zajímavý a podnětný rozhovor vedoucí k vytvoření správného závěru je pak možné vést kdekoliv, třeba na ulici. Filosofie se nesmí odehrávat jen za zdmi škol. To ostatně říká i další velký filosof Immanuel Kant, jak uvidíme dále. Sám Sókratés během života pravidelně rozmlouval s širokým okruhem lidí a rád jim ukazoval, že každý z nich je schopen dojít k promyšleným a nezpochybnitelným názorům.

Moderní demokratická společnost se často řídí názory tzv. ohniskových skupin^4 a výzkumy veřejného mínění. Sókratés by nejspíše namítal, že takto nasloucháme pouze převažujícím názorům bez ohledu na to, zda jsou nebo nejsou dobře a pečlivě promyšlené. Byl sice přesvědčen o tom, že jsme všichni schopni vést život tak, že svá stanoviska a přesvědčení budeme promýšlet až tam, kam je to možné, ale zároveň mu bylo jasné, že v praxi to většina z nás nedělá. Proto si nemyslel, že by se mělo dopřát sluchu všem názorům. Všechny si to rozhodně nezasluhují. Jako si nezasluhují být používány ty nádoby, které evidentně propouštějí svůj obsah. Přestože žil Sókratés v době existence athénské demokracie, měl vůči demokratickému zřízení velmi rezervovaný postoj. Odmítal uznat demokratickou premisu, podle níž je správné to, co podpoří většina. Považoval za směšné, že by lidé, kteří rozhodují o chodu státu i o čemkoliv jiném, měli dát na názor právě takových „ohniskových skupin“. Nezáleží přece na kvantitě, na vůli většiny, ale na tom, který argument je logický a rozumově obhajitelný. To je kritérium rozhodování. Toto přesvědčení ho však nakonec stálo život. Sókratés byl pro své názory souzen a odsouzen k smrti. Obžaloba mu vyčítala, že kazí výchovu athénské mládeže a nerespektuje božstva, která Athény uctívaly. Jeho osud se stal symbolem odsouzení člověka, který se odvážně a duchaplně postavil proti vůli většiny.

Jednoho březnového rána se Sókratés dostavil do budovy soudu. Zde na něj čekala porota složená z asi 500 Athéňanů. Atmosféra u soudu byla vůči Sókratovi od počátku nepřátelská. Mnoho ze svých soudců Sókratés už v minulosti znepokojoval a znervózňoval svými otázkami. Proto nebyli na jeho straně. Obviněný přesto neztratil rozvahu. Prohlásil, že kdyby dostal více času, aby svou věc soudcům vysvětlil, má za to, že by je o ní přesvědčil. Jenže potřebný čas neměl. Když došlo na závěrečné hlasování, rozhodla většina, že Sókratés je vinen a má být popraven. Od soudu ho odvedli do nedalekého vězení, kde ho navštívila jeho manželka Xantippa. Propukla ale v hysterický pláč a museli ji odvést. Plakalo i mnoho jeho přátel a žáků. Vězeňský dozorce, který zažil již mnoho odsouzenců, se Sókratovi dokonce omlouval. Pronesl, že ze všech lidí, které kdy ve vězení potkal, je Sókratés tím nejvznešenějším, nejvelkorysejším a nejmoudřejším. O chvíli později přišel popravčí s kalichem bolehlavu a požádal Sókrata, aby ho vypil.

Jen velmi málo z nás asi bude v životě stát před volbou, zda za své názory zemřít. Sókratés nám ovšem připomíná, že všichni máme nejen schopnost, ale i povinnost nenásledovat pasivně cizí názory. Namísto toho si máme utvořit vlastní obhájené a obhajitelné přesvědčení. Ačkoliv se někdy zdráháme to vidět, všichni máme schopnost přestat být ovcí a stát se myslícím člověkem. Stát se filosofem.5

Ukázka sókratovské metody na Platónově dialogu Lachés

Jak bylo řečeno, význam sókratovské (resp. platónské) metody tkví v tom, že uvádí ve zmatek a ruší lidské představy, aby tak ukázala, že to, co pokládáme za pravdivé, ještě pravdou není. Z toho pak má vzejít potřeba vážného úsilí po poznání.6 Také v dialogu Lachés je prokázána nedostatečnost běžných představ o statečnosti a zároveň se zde naznačuje cesta k filosofickému pojetí, v němž musí být obsažen pojem vědění i pojem dobra.7 Uveďme si zde kratičký úryvek demonstrující zmíněnou metodu:

Lysimachos: Ano, já tě prosím, Sókrate; vždyť naše porada, jak se mi zdá, potřebuje jakoby rozhodčího. Neboť kdyby se tito dva shodovali, méně by bylo takového potřebí; takto však, jak vidíš, Lachés hlasoval opačně proti Nikiovi, a proto je dobře vyslechnout i tebe, ke kterému z těch obou mužů se svým hlasem přidáváš.

Sókratés: Jak to, Lysimachu? Co schválí většina z nás, to hodláš provádět?

Lysimachos: Ano, co také by mohl člověk dělat, Sókrate?

Sókratés: Také ty, Melésio, by sis takto počínal? A kdybys bral nějakou radu o zápasnické přípravě svého syna, co má cvičit, zdalipak bys poslouchal většiny z nás, či onoho, kdo právě je vzdělán a vycvičen pod vedením dobrého učitele tělocviku?

Melésias: Rozumí se, že onoho, Sókrate.

Sókratés: Tedy onoho bys poslouchal více než nás čtyř?

Melésias: Snad.

Sókratés: Ano, neboť znalostí se má, myslím, rozsuzovat, a ne množstvím, co má být dobře rozsouzeno.8

V Platónových dialozích, v nichž vystupuje Sókratés, je vždy na základě konverzace nastolena otázka, jež se týká například povahy nějaké morální kvality (odvaha, spravedlivost apod.), či dokonce povahy ctnosti jako takové. Sókratés projevuje rozpačitost, nebo dokonce neznalost této kvality a jeho partner v dialogu mu pomáhá onu kvalitu vysvětlit. Toto vysvětlení se pak stává předmětem Sókratova „útoku“ a jeho přítel musí vysvětlení bránit před Sókratovým dotazováním a rozborem. Po jakémsi úvodu klade Sókratés sérii otázek. Zpočátku se dokonce zdá, že vůbec nesouvisejí s tématem. Na tyto otázky musí dotazovaný téměř vždy odpovědět „ano“. Nakonec Sókratés shrne, co jeho odpůrce během dokazování připustil a uznal, přičemž se toho shrnutí ukáže jako zcela protichůdné původnímu oponentovu názoru. Zkoumané vysvětlení se tak buďto pozmění, či zcela zavrhne. Celý proces se pak může opakovat.9

Sókratovská metoda a kritické myšlení

Kritické myšlení v Sókratově podání je tedy přísně sebereflexivní. To znamená, že je to takové myšlení, které reflektuje své vlastní operace a kroky, hodnotí je, aby si uvědomilo, co tyto kroky činí platnými, a pokud zjistí, že mají nedostatky, nahrazuje je jinými a vylepšuje je. Vždy je nutno postupovat metodicky od výchozího bodu a nepodnikat žádné kroky, které bychom nebyli schopni obhájit odkazem na přijatelné zdůvodnění dané informace či kroku předchozího. To vše spěje k logickému důkazu určitého tvrzení. Nám však jde spíše o proces kritického myšlení, který dá tomuto důkazu vzniknout, než o důkaz samotný. Důkaz vzniká v kontextu dialogu mezi námi a jakýmsi skeptikem či vyzyvatelem, jenž se neustále ptá: „Jak to víš?“ či „Můžeš to dokázat?“ Tento partner v dialogu nemusí být skutečný, otázky si můžeme klást sami. A měli bychom tak činit.10

V první řadě, před samotným dotazováním, je třeba mít jasno v tom, co se snažíme dokázat. Dále je třeba si uvědomit, co přesně o dané věci víme. Relevantní informace si poté uspořádáme a rozčleníme tak, abychom se všemi jejich částmi mohli pracovat jednoznačným a přehledným způsobem. Každé tvrzení si například označíme číslem či písmenem.11

Podívejme se na tento příklad logického rébusu:

Alena, Barbora, Cecílie a Dobromila pracují jako záchranářka, právnička, pilotka a učitelka (nevíme, která jako co). Nosí bílé, žluté, růžové či modré šaty. Záchranářka porazila Barboru v žolíkách, Cecílie a pilotka často hrají prší se ženou v růžových šatech a se ženou v modrých šatech. Alena a učitelka závidí ženě v modrých šatech. Tou ale nemůže být právnička, protože ta vždy nosí bílé šaty.

Otázka samozřejmě zní: Která žena má které zaměstnání a jaké každá z nich nosí šaty?

Můžeme začít tím, že tipneme, že Alena je záchranářka a nosí bílou, Barbora je právnička ve žluté atd. (tedy podle pořadí, v němž jsme dané informace vyjmenovali). Dále pak postupujeme metodou pokusu a omylu, dokud nenalezneme řešení. Zjistíme například, že se mýlíme, když záchranářce přisuzujeme bílé šaty, protože v poslední větě výchozích informací čteme, že bílé šaty nosí právnička. V takovémto postupu je však jen malá míra kritického myšlení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kritické myšlení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.