Stephen King

ROSE MADDER

Copyright © Stephen King, 1995

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: ROSE MADDER

Translation © Buška Bryndová, 1997, 2011

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-224-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-225-9 (mobi)

Tato kniha je věnována Joanu Marksovi.

Já jsem ta pravá Rosie,

a jsem Rosie Pravá,

radši mi věř,

já jsem to pravé ořechové…

Maurice Sendak

Krvavý žloutek ve vejci.

Zvětšující se propálená díra

na prostěradle. Rozzuřená růže, hrozící rozkvětem.

May Swensonová

PROLOG

ZLOVĚSTNÉ POLIBKY

Sedí v koutě a lapá po dechu, připadá jí, že v pokoji se najednou nedá dýchat, i když před několika minutami byl plný vzduchu. Nejdřív se jí zdá, jako by z velké dálky slyšela slabé sípání, ale pak si uvědomí, že to je vzduch procházející jejím vlastním hrtanem v sérii horečných pokusů o nadechnutí. Nemůže se ubránit pocitu, že se tady v koutě svého obývacího pokoje topí a přitom se dívá na roztrhané zbytky brožovaného románu, který si četla, když domů přišel manžel.

Ne, že by jí na tom tolik záleželo. Ta bolest je příliš silná, než aby se zabývala takovými maličkostmi jako dýchání, a zdá se jí, že ve vzduchu, který dýchá, není žádný kyslík. Bolest ji pohltila, stejně jako údajně velryba pohltila Jonáše, toho svatého odpůrce vojenské služby. Řezavě se do ní zarývá jako spalující slunce, proniká jí přímo do nitra, kde ještě do dnešního večera cítila jen uklidňující pocit rostoucího nového života.

Nevzpomíná si, že by někdy zažila takovou bolest – ani tenkrát, když ve třinácti letech strhla kolo, aby se vyhnula výmolu a spadla a narazila hlavou na asfalt a způsobila si tržnou ránu, která potřebovala přesně jedenáct stehů. Pamatuje si, jak jí tehdy projel stříbrný záblesk bolesti, následovaný překvapivou hvězdnou temnotou, která ve skutečnosti byla krátkou mdlobou…, ale ta tehdejší bolest neměla nic společného s nynější agonií, touto strašlivou agonií. Ruka položená na břiše cítí něco, co už vůbec není živé; jako by její živé dítě někdo vytáhl a na jeho místo dal rozžhavený kámen.

Ach, Bože, prosím, myslí si. Prosím, ať je děťátko v pořádku.

Ale teď, jak se jí dech pomalu začíná uklidňovat, uvědomuje si, že děťátko není v pořádku, že on se o to v každém případě postaral. Když jste ve čtvrtém měsíci těhotenství, dítě je ještě více součástí vašeho těla, než aby bylo samo sebou, a když sedíte v koutě a pramínky vlasů se vám lepí na zpocené tváře a cítíte se, jako byste spolkla horký kámen –

Cítí zlověstnou předtuchu, cítí, jak jí vnitřní strana stehen vlhne.

„Ne,“ šeptá, „ne. Ach můj drahý, milý Bože, ne. Dobrý Bože, milý Bože, drahý Bože, ne.“

Ať je to jen pot, myslí si. Ať je to jen pot… nebo jsem se možná jen počurala. Ano, to asi bude ono. Tolik to bolelo, když mě potřetí uhodil, že jsem se počurala a ani jsem si to neuvědomila. Tak je to.

Až na to, že to není pot ani moč. Je to krev. Sedí v rohu obývacího pokoje, dívá se na roztrhanou knížku, jejíž jedna půlka leží na gauči a druhá pod konferenčním stolkem, a její lůno se připravuje vyvrhnout děťátko, které až do dneška bez sebemenšího problému nosila.

„Ne,“ sténá, „ne, Bože, prosím, řekni ne.“

Vidí stín svého manžela, zkroucený a protáhlý jako strašák v poli nebo stín oběšence, jak tancuje a poskakuje po zdi výklenku dveří z obývacího pokoje do kuchyně. Vidí stín telefonního sluchátka přitisknutého ke stínu ucha a zkroucený stín telefonní šňůry. Dokonce vidí i stíny jeho prstů rozplétajících smyčku šňůry, jak ji chvilku mimoděk drží rozpletenou a pak ji zase pouští a nechává ji opět se zaplést, jako by to byl nějaký zaběhaný zlozvyk, kterého se nemůže zbavit.

Její první myšlenka byla, že volá policii. Směšné, ovšemže – vždyť on je policie.

„Ano, je to naléhavé,“ říká. „To si teda pište, zatraceně, vždyť je těhotná.“ Poslouchá, obtáčí si prsty šňůrou, a když opět promluví, jeho hlas zní nedůtklivě. A už jen tohle slabé podráždění v jeho hlase stačí, že se jí opět zmocní hrůza a ústa se naplní kovovou pachutí. Kdo by se mu mohl postavit na odpor? Kdo by byl tak bláhový? Jen někdo, kdo ho nezná, samozřejmě – někdo, kdo ho nezná tak, jak ho zná ona. „Samozřejmě že s ní nebudu hýbat, myslíte si, že jsem idiot?“

Její prsty se pod šaty sunou nahoru po stehně až k provlhlé bavlně kalhotek. Prosím, myslí si. Kolikrát jí toto slovo prolétlo myslí od chvíle, kdy jí vytrhl knížku z rukou? Neví, ale už je tady zase. Prosím, ať je ta tekutina na mých prstech světlá. Prosím, Bože. Prosím, ať je světlá.

Ale když vytáhne ruku zpod látky, konečky prstů má krvavé. Jak se tak na ně dívá, projede jí příšerná křeč, která jí přímo trhá nitro. Musí zatnout zuby, aby zadusila výkřik. Ví, že v tomto domě je lepší nekřičet.

„Nechte těch keců a rychle přijeďte! Rychle!“ Praští telefonem.

Jeho stín ve výklenku se chvilku natahuje a kymácí a pak stojí ve dveřích a jeho zrudlý hezký obličej se na ni dívá. Oči jsou v tomto obličeji stejně matné jako třpyt skleněných střepů povalujících se vedle polní cesty.

„Tak se na to podívej,“ říká a pozdvihne ruce a spráskne je.

„Podívej se na ten nepořádek.“

Ona natáhne ruku a ukazuje mu zakrvácené konečky prstů – nic víc si jako obvinění nedovolí.

„Já vím,“ řekne on, jako by to, že ví, mohlo celou věc logicky, racionálně vysvětlit. Otočí se a upřeně zírá na roztrhanou knížku. Sebere kus ležící na gauči a shýbne se pro druhý pod konferenčním stolkem. Jak se narovnává, její oči zahlédnou obálku, na které je žena v bílé venkovské blůze stojící na přídi lodi. Vítr jí rozevlál vlasy a odhalil tak hebká ramena. Název, Svéhlavička na výletě, je vyvedený v jasně červené barvě.

„Tohle je problém,“ říká a pohrozí jí zbytky knihy, jako by složenými novinami hrozil štěněti, jež se právě vyčuralo na podlahu.

„Kolikrát jsem ti říkal, co si o podobném škváru myslím?“

Odpověď je ve skutečnosti nikdy. Ona dobře ví, že by tu stejně seděla a měla samovolný potrat, i kdyby ji po návratu domů našel, jak se dívá v televizi na zprávy nebo jak mu přišívá knoflík ke košili nebo jen, jak si dává na gauči šlofíka. Procházel teď těžkým obdobím, jedna ženská jménem Wendy Yarrowová mu dělá potíže, a když má Norman potíže, rád se o ně podělí. Kolikrát jsem ti říkal, co si o podobném škváru myslím? křičel by, bez ohledu na to, jakého škváru by se to týkalo. A pak, těsně předtím, než se do ní pustí pěstmi: Chci si s tebou promluvit, zlato. Pěkně zblízka.

„Ty to nechápeš?“ šeptá. „Ztrácím děťátko!“

Neuvěřitelné. Norman se zasměje. „Můžeš mít další,“ řekne. Jako kdyby utěšoval dítě, kterému upadl na zem kornout se zmrzlinou.

Pak odnese roztrhanou knížku do kuchyně, kde ji nepochybně vyhodí do odpadků.

Ty parchante, myslí si, aniž by věděla, že si to myslí. Zase začíná mít křeče, už ne jen jednu, ale mnoho dalších, které se v ní rojí jako nějaký hrůzostrašný hmyz, a tak se schoulí ještě hlouběji do kouta a sténá. Ty parchante, jak tě nenávidím.

Vejde do pokoje a kráčí k ní. Ona zoufale hrabe nohama, jak se snaží opřít o zeď, a upřeně na něj zírá s šíleným pohledem v očích.

Na chvíli si je jistá, že tentokrát ji určitě zabije, nejen zraní nebo připraví o děťátko, po kterém tak dlouho toužila, ale opravdu zabije.

V tom, jak vypadá, když se k ní blíží se skloněnou hlavou, rukama svěšenýma podél boků a napínajícími se svaly na stehnech, je něco nelidského. Předtím, než se lidem jako její manžel začalo říkat chlupatej, říkalo se jim jinak, a to slovo jí teď, když ho pozorovala, přišlo na mysl. Přecházel po pokoji se skloněnou hlavou, tlustými pažemi komíhal jako kyvadly. To slovo bylo býk a Norman tak opravdu vypadal.

Sténá, vrtí hlavou, hrabe nohama.

Jedna bačkora se jí vyzula a leží na podlaze. Cítí novou bolest, křeče, které se jí zahryzávají do břicha jako zrezavělá ozubená kola, a cítí, že krvácení sílí, ale nemůže přestat pohybovat nohama. Když je takový, není na něm nic vidět, je v něm jen tahle příšerná nepřítomnost.

Stojí nad ní a unaveně vrtí hlavou. Pak si dřepne a jeho ruce pod ni vklouznou.

„Neublížím ti,“ říká a kleká si, aby ji mohl lépe vzít do náruče, „tak se přestaň chovat jako husa.“

„Já krvácím,“ šeptá a vzpomíná si, že tomu člověku, se kterým mluvil po telefonu, řekl, že s ní nebude hýbat, samozřejmě že s ní nebude vůbec hýbat.

„Jo, já vím,“ odvětí, ale bez sebemenšího zájmu. Rozhlédne se po pokoji a snaží se rozhodnout, kde se nehoda stala – ví, co si myslí stejně jistě, jako by mu nahlížela přímo do hlavy. „To je dobrý, to se zastaví. Oni ti to zastaví.“

Dokážou zastavit potrat? křičí uvnitř vlastní hlavy a ani ji nenapadne, že on by do ní mohl vidět stejně, jako vidí ona do jeho, a ani si nevšimne, že se na ni pozorně dívá. A opět si nedovolí slyšet i zbytek toho, co si myslí: Já tě nenávidím. Nenávidím tě.

Nese ji přes pokoj ke schodům. Poklekne a usadí ji pod nimi.

„Máš pohodlí?“ zeptá se účastně.

Zavře oči. Nemůže se už na něj dívat, alespoň ne teď. Má dojem, že by se zbláznila.

„Je to dobré,“ řekne, jako by mu odpovídala, a když otevře oči, vidí opět ten jeho pohled, jaký občas mívá – pohled, v němž se zračí prázdnota. Jako kdyby mysl někam odplula a zanechala tady jenom tělo…

Kdybych měla nůž, mohla bych ho bodnout, myslí si…, ale opět, není to myšlenka, kterou by si připustila, natož aby ji vzala vážně. Je to jen nějaká hluboká ozvěna, možná jen odraz manželova šílenství, lehký jako šumění křídel netopýra v jeskyni.

Do obličeje se mu najednou vrátí život; vstane a praská mu přitom v kolenou. Prohlédne si svou košili, aby se ujistil, že ji nemá od krve. Je v pořádku. Podívá se do rohu, kde se zhroutila. Tam krev je, několik malých perliček a stříkanců. Ještě víc krve vytéká zpod ní, teče teď silněji a rychleji; cítí, jak ji nezdravě a jaksi chtivě zalévá. Pospíchá, jako by chtěla spláchnout obyvatele toho maličkého bytečku. Je to skoro jako – ach, jaká hrozná myšlenka – by její vlastní krev byla na manželově straně…, ať je jakkoliv šílený.

Jde opět do kuchyně a zůstane tam asi pět minut. Slyší, jak se tam pohybuje, zatímco u ní probíhá potrat a vzpíná se v ní bolest a pak střemhlav s bublavými zvuky opadává; to i slyší. Najednou se cítí, jako by seděla v sedací lázni plné teplé, husté kapaliny, jakéhosi krvavého vývaru.

Jeho dlouhý stín přelétne výklenkem dveří, jak otvírá a zavírá ledničku a pak nějakou skříňku (zavrzání jí naznačí, že to je ta pod výlevkou).

Ve výlevce teče voda a on si pak začne něco pobroukávat – domnívá se, že by to mohlo být „Když muž miluje ženu“ – zatímco ji opouští děťátko.

Když se zase objeví ve dveřích, má v jedné ruce sendvič – ještě nedostal nic k večeři, takže musí mít hlad – a v druhé ruce mokrý hadr z košíku pod výlevkou. Sedne si do kouta, kam upadla poté, co jí vyrval z rukou knížku a třikrát ji pořádně udeřil pěstí do břicha – bum, bum, bum, tak sbohem, cizinče – a začne hadrem utírat krvavé šmouhy a skvrny; většina krve bude pod schody, přesně tam, kde chtěl.

Při uklízení pojídá svůj sendvič. Zdá se jí, že mezi plátky chleba cítí vůni zbytků grilovaného vepřového, které chtěla udělat s nějakými těstovinami v sobotu večer – něco lehkého, co by si mohli sníst při večerních zprávách u televize.

Podívá se na hadr, zabarvený do růžova, pak do rohu a pak opět na hadr. Přikývne, ukousne si pořádné sousto sendviče a vstane. V okamžiku, kdy se tentokrát vrací z kuchyně, ona zaslechne vytí přibližující se sirény. To bude asi sanitka, kterou zavolal.

Přejde pokoj, klekne si vedle ní a vezme ji za ruce. Svraští obočí nad tím, jak jsou studené, a začne jí je jemně třít, zatímco k ní mluví.

„Je mi to líto,“ říká. „To je jen… to, co se teď děje…, ta mrcha v tom motelu…“ Zarazí se, chvilku hledí stranou a pak se opět zadívá na ni. Podivně, žalostně se usměje. Jen se podívejte, komu se to snažím vysvětlovat, jako by chtěl říct ten úsměv. Pak není divu, že to došlo tak daleko.

„Děťátko,“ šeptá. „Děťátko.“

Stiskne jí ruce, stiskne je dostatečně silně, aby to zabolelo.

„Nestarej se o dítě, jen mě poslouchej. Budou tady každou chvilku.“ Ano – sanitka je velmi blízko, žene se nocí jako splašená. „Šla jsi ze schodů a ujela ti noha. Spadla jsi. Rozumíš?“

Dívá se na něj a neodpovídá. Bolest uprostřed těla teď trochu polevuje, a když jí opětovně stiskne ruce, tak to tentokrát cítí a zasykne.

„Rozumíš mi?“

Podívá se mu do zapadlých, nepřítomných očí a přikývne. Okolo ní stoupá pach slané vody a mědi. Už to není žádný krvavý bujón – teď je to, jako by seděla v rozbitém chemickém nádobíčku.

„Dobře,“ řekne. „Víš, co se stane, když řekneš něco jiného?“ Přikývne.

„Řekni to. Bude lepší, když to uděláš. Bezpečnější.“

„Zabiješ mě,“ zašeptá.

Přikývne a vypadá potěšeně. Vypadá jako učitel, kterému se podařilo z pomalého studenta dostat odpověď na obtížnou otázku.

„Správně. A dal bych si pěkně načas. Proti tomu, co bych ti udělal, by to, co se stalo dneska večer, vypadalo jako říznutí do prstu.“

Venku na příjezdové cestě se objevila červeně blikající světla. Rozžvýká poslední sousto sendviče a začne se zvedat. Půjde jim otevřít jako znepokojený manžel, jehož těhotná žena měla nešťastnou nehodu. Dřív, než se stačí otočit, ona ho chytí za manžetu rukávu od košile. Podívá se na ni.

„Proč?“ šeptá. „Proč to děťátko, Normane?“

Na okamžik spatří na jeho tváři výraz, kterému může těžko uvěřit – vypadá to jako strach. Ale proč by se jí měl bát? Nebo dítěte?

„Byla to nehoda,“ řekne. „To je všechno, jenom nehoda. Já s tím neměl nic společného. A tohle bys jim raději měla říct, až s nimi budeš mluvit. V tom ti pomáhej Bůh.“

V tom mi pomáhej Bůh, myslí si ona.

Venku se ozve zabouchnutí dveří, je slyšet zvuky kroků běžících k domu a hluk vytahovaných nosítek, na kterých ji dopraví až pod sirénu. Ještě jednou se k ní otočí, hlavu má skloněnou v tom býčím postoji, oči matné.

„Budeš mít další dítě a nic takového se už nestane. Příští bude v pořádku. Holka. Nebo možná hezký chlapeček. Na příchuti nezáleží, že ne? Jestli to bude kluk, tak mu koupíme malej baseballovej dres. Jestli to bude holka…“ Neurčitě se rozmáchne, „… tak čepičku nebo něco takovýho. Počkej a uvidíš. Stane se to.“ Pak se na ni usměje a ona má při tom pohledu chuť začít ječet. Je to, jako by viděla usmívající se mrtvolu v rakvi. „Když mě budeš poslouchat, všechno bude dobrý. Vem si to k srdci, zlatíčko.“

Pak otevře a vpustí dovnitř saniťáky a říká jim, aby si pospíšili, že je tam plno krve. Jakmile se k ní přiblíží, zavře oči, protože jim nechce dát příležitost, aby se jí podívali do nitra, a zdá se jí, že jejich hlasy přicházejí zdaleka.

Netrap se, Rosie, nedělej si s tím hlavu, to je jen maličkost, jen děťátko, můžeš si pořídit jiné.

Do paže se jí zabodne jehla a pak ji zvednou. Má zavřené oči, myslí si tak dobře, ano, řekněme, že si mohu pořídit jiné dítě. Pořídím si ho a odnesu mu ho z dosahu. Z jeho vražedného dosahu.

Ale čas běží a myšlenka na to, že by ho opustila – navíc nikdy ne naplno vyslovená – se vytrácí jako opravdový, racionální svět, když upadáme do spánku; postupně to není její svět, ale svět snů, které prožívá, takových těch snů, co měla jako mladá dívka, v nichž běží neprostupným lesem nebo stinným bludištěm, za ní je slyšet údery kopyt nějakého velkého zvířete, strašlivého, šíleného stvoření, které ji dohání a určitě i dohoní, ať se sebevíc snaží kličkovat, nebo uhýbat, nebo je jinak mást.

Princip snění je bdělé mysli zřejmý, ale pro spáče neexistuje žádné probuzení, žádný skutečný svět, žádná zdravá mysl; spáč vnímá jen vřavu spánku. Rose McClendonová Danielsová spala v šílenství svého manžela dalších devět let.

KAPITOLA I

JEDNA KAPKA KRVE

1

Bylo to čtrnáct let pekla, stručně řečeno, ale to si jen stěží uvědomovala. Většinu těch let chodila jako ve snu tak hlubokém, že připomínal smrt, a při více než jedné příležitosti si byla jistá, že její život se ve skutečnosti neděje, že se prostě se zívnutím probudí a bude se protahovat stejně roztomile jako hrdinka z kreslených filmů od Disneye. Tyto myšlenky ji nejčastěji napadaly poté, co ji zbil tak zle, že si musela jít na chvíli lehnout, aby se vzpamatovala. Dělal to tak třikrát, čtyřikrát za rok. V roce 1985 – roce Wendy Yarrowové, roce úřední důtky, roce „samovolného potratu“ – se to stalo asi tucetkrát. V září toho roku už podruhé a naposledy se v důsledku Normanovy péče dostala do nemocnice – alespoň dosud naposledy. Začala vykašlávat krev. Tři dny jí v tom bránil, ale když se to jen zhoršovalo, tak jí nařídil, co má říkat (vždycky jí nařídil, co má říkat) a odvezl ji do nemocnice Svaté Máří. Odvezl ji tam především z toho důvodu, že po „potratu“ ji saniťáci odvezli do Hlavní městské nemocnice.

Ukázalo se, že má zlomené žebro, jež se zapíchlo do plíce. Již podruhé za poslední tři měsíce vyprávěla svůj příběh o pádu ze schodů a ani si nemyslela, že internista, který měl na starosti její případ, jí tentokrát uvěřil, ale nikdo jí nekladl žádné nepříjemné otázky; jen ji dali do pořádku a poslali domů. Avšak Norman si uvědomoval, že měl štěstí, a příště byl opatrnější.

Někdy, když ležela v noci v posteli, rojily se jí v mysli představy jako podivné komety. Tou nejobvyklejší byla manželova pěst s klouby pomazanými krví, která pokrývala i jeho zlatý prsten z policejní akademie. Některá rána mohla číst slova z toho prstenu – Služba, Věrnost, Společnost – obtisknutá na kůži na břiše nebo na ňadru. Často jí to připomínalo modrá veterinární razítka na vepřových pečeních nebo roštěné.

Tyto představy k ní přicházely, když byla na pokraji spánku, uvolněná a odpočinutá. Pak viděla tu pěst, jak se k ní blíží, a úplně probuzená sebou trhla a celá se chvějíc ležela vedle něj a doufala, že se neotočí a jen tak v rozespalosti jí nevrazí pěst do břicha nebo do stehna za to, že ho vzbudila.

Do tohoto pekla vstoupila, když jí bylo osmnáct, a ze svého snu se probudila asi měsíc po svých jedenatřicátých narozeninách, téměř o půl života později. Probudila ji jedna prostá kapka krve, ne větší než pěťák.

2

Uviděla ji, když stlala postel. Byla na prostěradle, na její straně, kousek od polštáře na ustlané posteli. Vlastně mohla jen lehce posunout polštář doleva a zaschlou, ošklivě červenohnědou skvrnu tak zakrýt. Představila si, jak by to bylo lehké, a byla v pokušení to udělat, hlavně proto, že nemohla vyměnit jen prostěradlo; neměla už žádné čisté bílé ložní prádlo, a kdyby na jednu postel dala květované povlečení místo bílého s tou krvavou skvrnou, musela by stejně povléct i druhou.

Kdyby to neudělala, mohl by si stěžovat.

Tak se na to podívej, slyšela, jak říká. Ani ty zatracený prostěradla k sobě nepasujou – máš jedno bílý a jedno květovaný. Ježíši, proč jen musíš být tak líná? Pojď sem – chci si s tebou pěkně zblízka promluvit.

Stála na své straně postele v pruhu dopadajícího jarního slunce, ta líná coura, co trávila celé dny úklidem malého domku (prostý rozmazaný otisk prstu v rohu zrcadla v koupelně stačil, aby přiletěla rána) a která si lámala hlavu tím, co mu má uvařit k večeři, stála a dívala se na malou skvrnu od krve na prostěradle a obličej měla tak ochablý a tak prostý výrazu, že kdyby ji někdo viděl, tak by si mohl myslet, že je duševně zaostalá. Myslela jsem, že ten můj zatracený nos už přestal krvácet, řekla si sama pro sebe. Byla jsem si jistá, že už přestal.

Nestávalo se často, aby ji udeřil do obličeje; vyznal se. Rány do obličeje byly pro ožralé hajzlíky, které zatýkal po stovkách, ještě když sloužil v uniformě i později jako detektiv. Když někoho budete bít – například svou ženu – příliš často do obličeje, tak po nějakém čase už povídání o pádu ze schodů nebo utíkání do koupelny uprostřed noci nebo šlápnutí na hrábě na dvorku nezaberou. Lidi vědí. Lidi si vykládají. A případně se dostanete do průšvihu, i když ženská drží hubu, protože ty časy, kdy se lidi starali jen o sebe, jsou už zřejmě pryč.

Ovšem, tyhle racionální úvahy nepočítaly s jeho povahou. Byl zlý, velmi zlý a občas ujel. Jako včera večer, když mu přinesla druhou sklenici ledového čaje a trochu mu ho vylila na ruku. Bum, a z nosu jí crčela červená dřív, než si vůbec uvědomil, co dělá. Spatřila na jeho tváři znechucený výraz, když jí krev z úst stékala po bradě, a ten se pak změnil ve výraz ustaranosti – co když má nos opravdu zlomený? To by znamenalo další cestu do nemocnice. Na chvilku si myslela, že teď dostane jeden z pořádných výprasků, jeden z těch, po kterých zůstávala schoulená do klubíčka v koutě a lapala po dechu a se slzami v očích se snažila nadechnout alespoň natolik, aby se mohla vyzvracet do zástěry. Vždycky do zástěry. V tomto domě se nepláče ani se nehádá s vedením a určitě se nezvrací na podlahu – ne, pokud si chcete zachovat hlavu na krku.

Pak ho jeho silně vyvinutý pud sebezáchovy vytrhl ze zamyšlení a Norman si došel pro utěrku, naplněnou ledem, a pak ji odvedl do obývacího pokoje, kde ji s ledovým obkladem přitisknutým mezi slzavé oči položil na gauč.

Tam se musí podržet, řekl jí, aby se zastavilo krvácení a zabránilo se otoku. Nejvíc se samozřejmě bál, že oteče. Zítra je den nákupů a pod černými brýlemi se oteklý nos nedá schovat tak dobře jako třeba monokl.

Šel si dojíst večeři – grilovanou rybu a pečené nové brambory. Ani to moc neoteklo, jak se ráno ukázalo při rychlém pohledu do zrcadla (než vypil svou ranní kávu a odešel do kanceláře, pořádně si ji se souhlasným kývnutím prohlédl), a krvácení se díky ledovému obkladu zastavilo už asi za čtvrthodinku – asi. Ale někdy během noci, zatímco spala, jí jedna zrádná kapka vystříkla z nosu a způsobila tuto skvrnu, což znamená, že bude muset postel převléknout, i přes tu hroznou bolest v zádech. Poslední dobou ji pořád bolela záda; bolela ji dokonce i při zvedání lehkých věcí nebo při malém shýbnutí. Její záda byla jeho oblíbeným terčem. Na rozdíl od bití do obličeje byly údery do zad bezpečné…, pokud ovšem ten nebo ta dotyčná uměla držet hubu. Norman jí zpracovával ledviny už čtrnáct let, a tak ji už nepřekvapovalo ani netrápilo, když v moči stále častěji nacházela stopy krve. Byla to pro ni jen jedna z dalších stinných stránek manželství a miliony dalších žen jsou na tom pravděpodobně ještě hůř. Tisíce, jen v tomto městě. Tak se na to vždycky dívala – alespoň až dosud.

Dívala se na tu krvavou skvrnku a v hlavě se jí začal rodit neobvyklý vztek. Začínala mít pocit, jako by jí někdo vpichoval špendlíky do kůže, a vůbec netušila, že to je pocit, jaký lidé mívají, když se konečně probudí.

U její strany postele stálo houpací křeslo z ohýbaného dřeva, kterému, sama nevěděla proč, říkala Smradlavé křeslo. K němu teď zacouvala, aniž by přitom spustila krvavou skvrnku z očí, a klesla do něj. Seděla ve Smradlavém křesle skoro pět minut, a když se ozval hlas, vyskočila, protože si nejprve neuvědomila, že to je její vlastní hlas.

„Jestli to takhle půjde dál, zabije mě,“ prohlásila, a když se vzpamatovala z překvapení, řekla si, že asi mluví k té kapce krve – té malé částečce jí samé, která již byla mrtvá, která jí vystříkla z nosu a zemřela na prostěradle.

Odpověď přišla z vnitřku hlavy a byla nekonečně strašnější než to, co si představovala nahlas:

Jenže by taky nemusel. Pomyslela jsi na to? Taky by nemusel.

3

Nepomyslela na to. Myšlenka, že by ji jednoho dne mohl uhodit příliš silně nebo na špatné místo, jí hlavou procházela často (ačkoliv nikdy nic neřekla nahlas, do dnešního dne ani sama sobě), ale možnost, že by mohla dál žít…

Mravenčení ve svalech a kloubech bylo čím dál silnější. Obvykle ve Smradlavém křesle sedávala jen tak s rukama složenýma v klíně a dívala se přes postel a dveřmi do koupelny na svůj obraz v zrcadle, ale tohoto rána se začala trhavými pohyby houpat. Musela se houpat. To mravenčení ve svalech ji k tomu nutilo. A poslední, co by chtěla, by bylo dívat se na svůj vlastní obraz, i když ten nos neměla zase tak moc oteklý.

Pojď sem, zlato, chci si s tebou pěkně zblízka promluvit.

Celých čtrnáct let.

Sto šedesát osm měsíců, které začaly tím, že ji zatahal za vlasy a kousl do ramene za to, že bouchla dveřmi o svatební noci. Jeden potrat. Jedna probodnutá plíce. Taky udělal tu hroznou věc s tenisovou raketou. Stopy na jejím těle teď zakrývaly šaty. Většinou to byly jizvy po kousnutí. Norman hrozně rád kousal. Zpočátku si namlouvala, že to jsou milostné kousance. Připadalo jí podivné, že někdy mohla být tak mladá, ale asi tomu tak bylo.

Pojď sem, zlato, chci si s tebou pěkně zblízka promluvit.

Najednou pochopila, od čeho je to mravenčení, které se jí teď rozšířilo na celé tělo. Byla rozzlobená, přímo vzteklá, a fakt, že si to konečně uvědomila, způsobil zázrak.

Vypadni odsud, řekla najednou ta hluboce skrytá část jejího já. Hned teď, hned v této minutě odsud vypadni. Neztrácej čas ani tím, že se půjdeš přičísnout. Jen jdi.

„To je směšné,“ řekla a houpala se čím dál rychleji. Krvavá skvrnka ji oslňovala. Odsud vypadala jako tečka ve vykřičníku. „To je směšné, kam bych šla?“

Kamkoliv, kde není on, odvětil hlas. Ale musíš to udělat teď hned. Dřív…

Dřív než co?

Tohle bylo lehké. Dřív, než zase usne.

Ta rutinní, zkrocená část její mysli si najednou uvědomila, že se tou myšlenkou vážně zabývá, a spustila vyděšený poprask. Opustit místo, které jí bylo už čtrnáct let domovem? Místo, kde je každá věc tam, kde ji očekává? Manžela, který sice je zlostný a snadno náchylný k používání pěstí, ale vydělává dost peněz? Byl to směšný nápad. Musí na něj zapomenout, a to okamžitě.

A určitě by se tak stalo, téměř určitě by to udělala, kdyby nebylo té kapky na prostěradle. Té jedné tmavočervené kapky.

Tak se na ni nekoukej! křičela na ni nervózně ta praktická a rozumná část jejího já. Pro spásu Boží, nedívej se na ni, nebo tě to přivede do maléru!

Jenže zjistila, že už se nemůže dívat mimo. Oči měla upřené na skvrnku a houpala se rychleji než kdy jindy. Nohy, obuté v nízkých teniskách, dopadaly na podlahu ve stále se zrychlujícím rytmu (mravenčení teď cítila jako bzučení v hlavě, hýbalo jí mozkem a celou ji rozpalovalo) a myslela na Čtrnáct let. Čtrnáct let, co si se mnou zblízka promlouval. Potrat. Tenisová raketa. Tři zuby, z nichž jeden jsem spolkla. Zlomené žebro. Údery. Štípání. A samozřejmě kousance. Spousta kousanců. Spousta –

Nech toho! Je to k ničemu, myslet na útěk, ty nikam nepůjdeš, protože by tě našel a přivedl zpátky, našel by tě, vždyť je to policajt a hledání lidí je jedna z věcí, které dělá, které umí dělat velice dobře –

„Čtrnáct let,“ zašeptala a neměla teď na mysli čtrnáct uplynulých let, ale ta, která budou následovat. Protože ten druhý hlas, ten, co je hluboko uvnitř, měl pravdu. Možná že by ji nezabil. Možná, že ne. Ale jak by vypadala po dalších čtrnácti letech povídání pěkně zblízka? Byla by ještě schopná se sehnout? Měla by někdy hodinu – nebo alespoň čtvrthodinu – denně, kdy by jí ledviny daly pokoj a necítila by je jako rozpálené kameny, uložené ve vlastních zádech? Třeba by ji uhodil dostatečně silně na to, aby umrtvil nějaký životně důležitý orgán nebo nerv a pak by už třeba nikdy nemohla hýbat rukou nebo nohou nebo by možná měla ochrnutou půlku obličeje jako paní Diamondová, která prodává ve večerce pod kopcem?

Najednou vyskočila tak prudce, že opěradlo Smradlavého křesla uhodilo do zdi. Chvíli jen stála a hluboce dýchala, s očima stále upřenýma na červenohnědou skvrnu, a pak zamířila ke dveřím obývacího pokoje.

Kam jdeš? vykřikla uvnitř její hlavy paní Rozumná Praktička – ta část jejího já, která by se klidně nechala týrat nebo zabít, jen aby si dál mohla být jistá tím, kde jsou ve skříni uložené čajové sáčky a kam se dávají houbičky na mytí nádobí. Kam si myslíš, že –

Zabouchla za tím hlasem dveře – nikdy až doteď si nemyslela, že by to bylo možné. Ze stolku vedle gauče popadla kabelku a vydala se přes obývací pokoj k hlavním dveřím. Pokoj se najednou zdál velice velký a vzdálenost nesmírně dlouhá.

Musím to dělat postupně. Jestli budu myslet na víc věcí najednou, ztratím odvahu.

Vlastně si nemyslela, že by mohly nastat problémy. Jednak vše, co dělala, se odehrávalo ve snu – přece by nemohla jen tak najednou odejít a opustit svůj dům a manželství, ne? To přece musel být sen, ne? A bylo v tom ještě něco jiného; nemyslet dopředu se jí stalo zvykem už od svatební noci, kdy ji pokousal jako vzteklý pes za to, že bouchla dveřmi.

Přece takhle to nemůžeš udělat, vždyť by ses dostala nejdál tak na konec bloku, než by ti došla odvaha, radila Rozumná Praktička. Alespoň si převlékni ty džíny, ve kterých je vidět, jak velký máš zadek. A učeš si vlasy.

Na chvíli se zarazila a v tom okamžiku to málem celé vzdala ještě dřív, než se dostala k domovním dveřím. Pak si uvědomila, že všechny ty rady jsou jen zoufalým pokusem se zastavit, aby zůstala doma. Jak prohnané. Převléknout se z džín do sukně nebo si dát na vlasy tužidlo a učesat se by nezabralo příliš času, ale pro ženu v její situaci by to téměř určitě bylo až moc dlouhé otálení.

Proč? Přece proto, že by zase usnula. Zatímco by si zapínala zip na boku sukně, zatímco by se česala, přepadly by ji vážné pochyby a usoudila by, že se stala obětí krátkého záchvatu šílenství, přechodného stavu, který má asi co dělat s menstruačním cyklem.

Pak by se vrátila do ložnice a vyměnila povlečení.

„Ne,“ zašeptala. „Neudělám to, neudělám.“ Ale s rukou na klice se opět zastavila.

Dostala rozum! vykřikla Rozumná Praktička a v hlase se jí mísila úleva s vítězstvím a – bylo-li to vůbec možné – lehkým zklamáním. Aleluja, ta holka dostala rozum! Lépe pozdě než nikdy!

Jásání se změnilo v hrůzu beze slov, když rychle přešla k plynovému krbu, který si pořídili přede dvěma roky. To, co hledala, tam pravděpodobně nebude, většinou to tam nechával jen ke konci měsíce („Tak mě to alespoň nebude pokoušet,“ říkával), ale jen se o tom přesvědčit přece neublíží. A znala číslo jeho pin kódu; bylo to jejich telefonní číslo s přehozenou první a poslední číslicí.

To MŮŽE ublížit! vykřikla Rozumná Praktička. Jestli vezmeš něco, co mu patří, bude to pořádně bolet a ty to víš! POŘÁDNĚ!

„Stejně to tam nebude,“ zašeptala, ale bylo to tam – jasně zelená karta Merchant’s Bank s jeho jménem.

Neber si to! Neopovažuj se!

Ale zjistila, že se klidně odváží – stačilo si jen připomenout tu kapku krve. Mimoto, byla to také její karta, byly to také její peníze; nevyplývá to snad z manželského svazku?

Až na to, že tady vůbec nešlo o peníze. Šlo o to umlčet paní Rozumnou Praktičku; šlo o to, aby z tohoto náhlého, neočekávaného výpadu za svobodou učinila místo volby nutnost. Část jejího já věděla, že pokud to neudělá, bude konec bloku přesně tím místem, kam až dojde v okamžiku, kdy se před ní celá nejistota budoucnosti vztyčí jako mlhavá hradba a ona se otočí, vrátí se domů a bude spěchat, aby co nejrychleji převlékla postel, aby ještě před polednem stihla umýt schody…, i když je to těžko k uvěření, tohle bylo to jediné, o čem dnes ráno po probuzení přemýšlela: musí umýt podlahu.

Aniž by si všímala rozruchu ve vlastní hlavě, sebrala z krbu kartu a hodila si ji do kabelky a opět rychle zamířila ke dveřím.

Nedělej to! zakvílel hlas paní Rozumné Praktičky. Ach Rosie, za tohle tě nejenom zbije, ale za tohle se dostaneš do nemocnice, možná tě dokonce i zabije – cožpak to nevíš?

Asi to věděla, ale přesto šla dál, se skloněnou hlavou a schýlenými rameny, jako by kráčela proti silnému větru. Asi by jí to všechno udělal…, ale to by ji nejdřív musel chytit.

Tentokrát, když položila ruku na kliku, se nezarazila – otočila jí, otevřela dveře a vyšla ven. Byl krásný slunečný den v polovině dubna, kdy se na větvích stromů začínaly nalévat pupeny. Její stín, jakoby ostrými nůžkami vystřižený z černého papíru, překryl svah se světlezeleným trávníkem. Stála a nadechovala se jarního vzduchu, cítila vůni vlhké (a možná rašící) země po noční přeháňce, kdy spala s nosní dírkou nad tou schnoucí kapkou krve.

Celý svět se probouzí, pomyslela si, nejen já.

Když zavírala dveře, po chodníku kolem ní přeběhl muž v teplákové soupravě. Mávl jí na pozdrav rukou a ona mu také zamávala. Čekala, že se v ní zase ozve ten hlas, ale bylo ticho. Možná že byl tak ohromený tím, že ukradla platební kartu, že se na nic nezmohl, anebo ho jen utišila klidná atmosféra míru tohoto dubnového rána.

„Jdu,“ zašeptala. „Skutečně jdu.“

Ale zůstávala dál na místě jako zvíře, které bylo tak dlouho v kleci, že nemůže uvěřit, že je svobodné, když ho pustí. Sáhla za sebe a dotkla se kliky dveří – dveří do své klece.

„Už nikdy,“ zašeptala. Zastrčila si kabelku pod paži a udělala první tucet kroků vstříc té mlhavé hradbě, kterou se teď stala její budoucnost.

4

Těch dvanáct kroků ji dovedlo na místo, kde se betonová cestička spojovala s chodníkem – po kterém před chvilkou běžel ten člověk. Chtěla zahnout doleva, ale pak se zarazila. Norman jí jednou řekl, že lidé si sice myslí, že si vybírají směr náhodně – například lidé, kteří se ztratí v lese – ale ve skutečnosti jdou skoro vždycky ve směru své dominantní ruky. Možná že to nebylo důležité, ale zjistila, že nechce, aby měl pravdu ani v tom, kterým směrem se vydá po Westmorelandské ulici poté, co opustila dům.

Ani v tom ne.

Zahnula doprava místo doleva, což bylo ve směru její slabší ruky, a šla z kopce dolů. Prošla okolo večerky a potlačila chuť zvednout ruku a zakrýt si obličej, když ji míjela. Už se cítila jako uprchlice a mysl jí začaly nahlodávat černé myšlenky, jako když krysy ohlodávají kus sýra: co když se vrátil dřív z práce a viděl ji? Co když ji viděl, jak jde po ulici v džínách a teniskách, s kabelkou strčenou v podpaží a s neučesanými vlasy? Asi by se divil, co tam po ránu dělá, když v téhle chvíli měla mýt schody, že ano? Ano. Řekl by jí, ať jde k němu, aby si s ní mohl pěkně zblízka promluvit.

To je hloupé. Z jakého důvodu by teď chodil domů? Vždyť teprve před hodinou a půl odešel. To nedává žádný smysl.

Ne… ale někdy lidi dělají věci, které nedávají žádný smysl. Ona, například – podívejte se, co teď dělá. A co kdyby měl náhlou předtuchu? Kolikrát jí vykládal, že u policajtů se po čase vyvine jakýsi šestý smysl, takže vědí, když se má stát něco zvláštního. Jako by tě nějaká malá jehla píchla do páteře, řekl jí jednou. Nevím, jak jinak to popsat. Já vím, že většina lidí by se tomu zasmála, ale řekni to policajtovi – a ten se smát nebude. Ta malá jehla mi, zlato, už několikrát zachránila život.

Dejme tomu, že během posledních dvaceti minut cítil tu jehlu. Dejme tomu, že sedl do auta a rozjel se domů. Napadlo ji, že by se vracel přímo tudy, a začala se proklínat za rozhodnutí, že se dala vpravo místo vlevo, když sešla z cestičky k jejich domu. Pak jí mozkem prolétla ještě nepříjemnější myšlenka, jež v sobě skrývala odpornou pravděpodobnost…, dokonce by se dalo říct jakýsi druh ironické spravedlnosti. Dejme tomu, že se zastavil u bankomatu, který je dva bloky od policejního ředitelství, a chtěl si vybrat deset nebo dvacet dolarů na oběd? Dejme tomu, že zjistil, že kartu v peněžence nemá, a rozhodl se dojít si pro ni domů?

Vzpamatuj se. To se nestane. Nic takového se nestane.

O půl bloku níže zahnulo na Westmorelandskou ulici nějaké auto. Bylo červené a jaká to byla shoda okolností, protože oni měli červené auto… nebo spíš on měl; auto nebylo její o nic víc než ta karta nebo peníze, které s ní mohla vyzvednout. Měli novou sentru a – jaká to náhoda za náhodou – není auto, které se teď k ní blíží, nová sentra?

Ne, je to honda!

Jenže to nebyla honda, jak chtěla věřit. Byla to sentra, úplně nová červená sentra. Jeho červená sentra.

Rosiina nejhorší noční můra se uskutečňovala přímo ve chvíli, kdy na ni pomyslela.

Na chvíli jí ledviny neuvěřitelně ztěžkly, neuvěřitelně se rozbolely, byly neuvěřitelně plné a ona si byla jistá, že se počurá. Vážně si opravdu myslela, že se ho jen tak zbaví? Musela být šílená.

Je příliš pozdě na takové myšlenky, řekla jí Rozumná Praktička. Rozechvělá hysterie toho hlasu byla pryč; teď to byla jediná část mozku, která se ještě zdála schopná myslet a hovořila k ní chladným, rozvážným tónem bytosti, která se především zajímá o svoje vlastní přežití. Raději teď mysli na to, co mu řekneš, až vedle tebe zastaví a zeptá se tě, co tady děláš. A radši si to promysli dobře. Víš, jak rychle mu to myslí a jak se umí koukat.

„Květiny,“ zamumlala. „Šla jsem se jen projít a podívat se, komu už kvetou kytky, to je všechno.“ Zastavila se se stehny pevně stisknutými k sobě a snažila se udržet hráz před protržením. Uvěří tomu? Nevěděla, ale bude to muset stačit. Nedokázala přijít na nic jiného. „Jen jsem se šla projít na roh třídy svatého Marka a pak bych se vrátila, abych umyla –“

Zarazila se a nevěřícným pohledem sledovala, jak auto – nakonec to přece jen byla honda a ne zrovna nová a spíš oranžová než červená – pomalu projelo okolo ní. Žena za volantem se na ni poněkud zvědavě podívala a ona, stojíc na chodníku, si pomyslela – Kdyby to byl Norman, nepomohla by žádná historka, ať by byla sebevíc věrohodná – viděl by pravdu napsanou na tvém obličeji, podtrženou a osvícenou neony. Jsi tedy teď připravená se vrátit? Dostat rozum a vrátit se?

Nemohla. Ochromující nutkání k močení přešlo, ale močový měchýř měla stále ještě těžký a k prasknutí, v ledvinách jí stále škubalo, nohy se jí třásly a srdce jí v hrudi bušilo tak prudce, až ji to vylekalo. Nikdy by nezvládla znovu vyjít ten kopec, i když to byl jen mírný svah.

Ale zvládla bys. Ty víš, že bys to zvládla. Už jsi v manželství zvládla horší věci a přežila jsi to.

Dobře – možná že by ten kopec mohla vyjít, ale napadlo ji ještě něco jiného. Někdy jí telefonoval. Obvykle jen pětkrát nebo šestkrát do měsíce, ale někdy i častěji. Jen ahoj, jak se máš, chceš, abych přinesl karton lehkého piva nebo zmrzlinu, dobře, ahoj. V těch telefonátech nikdy necítila žádný opravdový zájem o to, jak se má. Prověřoval si ji, to bylo všechno, a pokud by nezvedla sluchátko, telefon by jen dál vyzváněl. Záznamník neměli. Jednou se ho zeptala, jak by se mu líbilo, kdyby si ho opatřil. Uštědřil jí ne zcela nepřátelské rýpnutí do žeber a řekl jí, aby se umoudřila. Ty jsi záznamník, prohodil.

Co když volal a ona tam není, aby mu odpověděla?

Bude si myslet, že jsem dnes šla dřív na nákup, to je vše.

Ale nebude. Měla to přesně rozvržené. Podlahy dnes ráno; nákupy odpoledne. Tak to bylo vždycky a očekával, že tak to také vždycky bude. V čísle 908 na Westmorelandské ulici spontánnost nebyla zrovna v módě. Jestli zavolal…

Šla dál a věděla, že na příštím rohu musí sejít z Westmorelandské ulice, i když si nebyla docela jistá, kam vede Tremontská. V této chvíli na tom stejně nezáleželo; teď bylo důležité jenom to, že se nacházela přímo na manželově cestě z města, kterou se obvykle vracel po I-295, a cítila se jako přišpendlená uprostřed lučištnického terče.

Zahnula doleva na Tremontskou a kráčela kolem tichých předměstských domků, oddělených nízkými živými ploty nebo řadami dekorativních stromků – zvláště se tady zdály být v módě olivovníky. Nějaký muž, který v brýlích s kostěnou obroučkou, pihami a neforemným modrým kloboučkem vypadal jako Woody Allen, vzhlédl od zalévání a mávl na ni. Zdálo se, že každý se dnes tváří sousedsky. Předpokládala, že je to počasím, ale raději by se bez toho obešla. Lehce si ho uměla představit, jak se jí později pustí po stopě, bude se vyptávat, používat ty svoje triky na osvěžení paměti a na každém rohu ukazovat její fotku.

Zamávej mu taky. Jestli nechceš, aby si tě zapamatoval jako nepřátelskou osobu – ty se totiž snadno zafixují v paměti – tak mu zamávej a jdi si dál po svém.

Odpověděla mávnutím a šla si dál po svém. Zase se jí chtělo močit, ale bude to muset vydržet. Na dohled nebylo žádné místo, kde by si mohla ulevit – neviděla nic jiného než další domy, další živé ploty, další světlezelené trávníky, další olivovníky.

Za sebou zaslechla auto a byla si jistá, že to je on. Otočila se a rozšířenýma, potemnělýma očima spatřila rezavý chevrolet; vlekl se prostředkem ulice jen o trochu rychleji než krokem. Starý muž za volantem měl na hlavě slaměný klobouk a na obličeji strašlivě odhodlaný výraz. Otočila se zase zpátky, než si vůbec mohl všimnout jejího vystrašeného pohledu, trochu se zapotácela a pak odhodlaně se skloněnou hlavou vykročila. Do ledvin se jí opět vrátila ta škubavá bolest a v močovém měchýři to také poškubávalo. Odhadovala, že už to nezadrží na víc než jednu nebo dvě minuty. Jestli k tomu dojde, tak může dát sbohem všem nadějím, že by si jí nikdo nevšiml. Lidé by si možná nezapamatovali bledou brunetku, jdoucí po chodníku za krásného jarního rána, ale určitě by si zapamatovali bledou brunetku s velkou tmavou skvrnou okolo rozkroku džín. Musí tenhle problém vyřešit, a to hned.

O dva domy dál na její straně ulice stál čokoládově hnědý bungalov. Okenice byly stažené; na verandě ležely troje noviny. Čtvrté ležely na cestičce, asi stopu od schodů. Rosie se rychle rozhlédla, nepostřehla, že by ji někdo pozoroval, a rozběhla se přes trávník za dům. Dvorek byl prázdný. Na hliníkové klice francouzských dveří visel obdélník papíru. Přiblížila se pomalými, strnulými kroky a přečetla si vzkaz: Pozdravy od Ann Cossové, vaší místní Avon lady! Nezastihla jsem vás tentokrát doma, ale zase přijdu! Díky! A zavolejte mi na 555-1731, jestli si chcete promluvit o některém ze skvělých výrobků Avonu! Pod vzkazem bylo načmárané datum 17/4, což bylo přede dvěma dny.

Rosie se opět rozhlédla, a když viděla, že na jedné straně ji chrání živý plot a na druhé olivovníky, rozepnula si džíny a dřepla si ve výklenku mezi schůdky a bombami na plyn. Bylo příliš pozdě na to, aby se trápila pomyšlením, že by ji někdo mohl vidět z horních pater okolních domů. A mimoto, ta úleva učinila podobné otázky – alespoň prozatím – naprosto triviálními.

Jsi šílená, víš.

Ano, ovšemže to věděla…, ale jak tlak v močovém měchýři polevoval a mezi dlaždicemi zadního dvorku klikatě protékal proud moči, najednou cítila, že jí srdce naplňuje bláznivá radost. V té chvíli věděla, jaké to asi je, když člověk překročí řeku a ocitne se v cizí zemi a pak za sebou spálí most a stojí na břehu, dívá se a zhluboka dýchá, protože jediná šance na návrat se mu právě rozplynula v kouři.

5

Šla skoro dvě hodiny, procházela neznámými okolními čtvrtěmi, až se dostala k obchodní třídě v západní části města. Naproti obchodu s koberci byla telefonní budka, a když si odtamtud zavolala taxíka, s překvapením zjistila, že se už nenachází ve městě, ale na mapletonském předměstí. Na obou patách měla velké puchýře a ani ji to nepřekvapovalo – musela ujít přes sedm mil.

Taxík přijel asi za patnáct minut po zavolání; mezitím zašla do obchůdku na vzdáleném konci třídy, kde si koupila levné sluneční brýle a jasně červený pruhovaný šátek. Vzpomněla si, že jí Norman jednou řekl, že když chcete odvést pozornost od svého obličeje, nejlepší je vzít si něco jasného, co by upoutalo pozornost jiným směrem.

Taxíkář byl tlustý muž s neučesanými vlasy, krví podlitýma očima a táhlo mu z úst. Na vytahaném, vybledlém tričku měl nakreslenou mapu Jižního Vietnamu. AŽ UMŘU, PŮJDU DO NEBE, PROTOŽE SVŮJ ČAS V PEKLE JSEM SI JIŽ ODSLOUŽIL, stálo pod mapou. ŽELEZNÝ TROJÚHELNÍK, 1969. Mužova malá červená očka si ji rychle prohlédla od hlavy až k patě, od rtů přes prsa až po boky, a pak ztratila zájem.

„Kampak pojedem, paničko?“ zeptal se.

„Můžete mě vzít na meziměstské autobusové nádraží?“

„Myslíte Portside?“

„Je to autobusové nádraží?“

„Jo.“ Vzhlédl a pokoušel se ve zpátečním zrcátku zachytit její pohled. „Ale je to na druhé straně města. Bude to lehce stát takovejch dvacet babek. Můžete si to dovolit?“

„Samozřejmě že ano,“ přikývla, zhluboka se nadechla a dodala: „Mohl byste cestou zastavit u nějakého bankomatu Merchant’s Bank?“

„Kdyby všechno v životě bylo takhle jednoduché,“ řekl a zapnul taxametr. $2,50 stálo tam. ZÁKLADNÍ SAZBA.

Začátek nového života počítala od toho okamžiku, kdy číslice v okénku taxametru přeskočily z $2,50 na $2,75 a slova ZÁKLADNÍ SAZBA zmizela. Už nikdy, pokud to nebude nutné, nebude Rose Danielsovou – ne proto, že Daniels je jeho jméno, a proto je pro ni nebezpečné, ale proto, že se ho musí zbavit. Bude zas Rosie McClendonovou, dívkou, která v osmnácti zmizela v pekle. Možná že někdy bude muset použít svoje manželské jméno, ale i tehdy bude v srdci a v mysli dál Rosie McClendonovou.

Já jsem pravá Rosie, myslela si, když ji taxík vezl přes Trunkatawnyský most, a usmívala se, když se jí slova Maurice Sendaka a Carole Kingové vznášela v mysli jako párek duchů. A jsem Rosie Pravá.

Opravdu byla? Byla pravá?

Tady se to můžu dozvědět, pomyslela si. Právě tady a právě teď.

6

Taxíkář zastavil na Irokézském náměstí a ukázal k řadě bankomatů, stojících na nenápadném náměstí s fontánou a leskle chromovanými plastikami. Krajní automat na levém konci měl jasně zelenou barvu.

„Tyhle ste chtěla?“ zeptal se.

„Ano, děkuju. Za minutu budu zpátky.“

Ale trvalo jí to o chvilku déle než minutu. Nejdřív se jí, i přes velké klávesy automatu, nedařilo správně vyťukat pin, a když se jí to nakonec zdařilo, nemohla se rozhodnout, kolik má vybrat. Napsala sedm, pět, desetinnou čárku a dvě nuly, pak se zarazila před zmáčknutím tlačítka ENTER a stáhla ruku zpět.

Kdyby ji chytil, tak ji strašně zbije – o tom neměla sebemenší pochyby. Pokud by ji zbil tak zle, že by musela jít do nemocnice, tak (nebo by tě zabil, zašeptal slabý hlásek, Rosie, mohl by tě opravdu zabít, a pokud na to zapomínáš, tak jsi blázen) by to bylo za to, že si dovolila ukrást jeho kartu… a použít ji. Chtěla snad opravdu riskovat podobnou odplatu za pouhých sedmdesát pět dolarů? Stálo to za to?

„Ne,“ zašeptala a znova natáhla ruku. Tentokrát vyťukala tři, pět, nula, desetinnou čárku a dvě nuly… a pak se znova zarazila. Nevěděla přesně, kolik je na účtu, jak to nazýval „k dispozici“, ale částka, kterou teď napsala, z toho určitě pořádně ukousne. Bude tak vzteklý…

Natáhla ruku k tlačítku ZRUŠIT a pak si položila otázku, jaký v tom je vlastně rozdíl. Bude vzteklý v každém případě. Teď už se nemůže vrátit.

„Bude vám to ještě trvat dlouho, paní?“ ozvalo se za ní. „Protože já mám právě teď pauzu na svačinu.“

„Ach, promiňte!“ řekla s uleknutím. „Ne, já jsem se jen… no, zamyslela.“ Zmáčkla tlačítko TRANSAKCE. Na obrazovce se objevila slova PROSÍM POČKEJTE. Čekání netrvalo dlouho, ale bylo dostatečně dlouhé na to, aby si živě představila, jak se z přístroje najednou ozve pronikavá siréna a syntetický hlas bude vyvolávat: „TATO ŽENA JE ZLODĚJKA, CHYŤTE JI! TATO ŽENA JE ZLODĚJKA!“

Místo aby ji nazvala zlodějkou, obrazovka na ni zablikala poděkování, popřála jí hezký den a vydala jí sedmnáct dvacetidolarovek a jednu desetidolarovku. Rosie se na mladého muže stojícího za ní nervózně usmála, aniž by se mu podívala do očí, a pak spěchala zpátky ke svému taxíku.

7

Portside byla nízká, rozlehlá budova s pískovou omítkou bez vzorku.Na nádraží stály autobusy všech možných dopravních firem – nejen Greyhounda, ale i Trailways, American Pathfinders, Eastern Highways a Continental Expressu – jejichž předky byly zabořené do nástupních doků. Rosie připomínaly vykrmená chromovaná selátka, krmící se mlékem nesmírně ošklivé matky.

Stála před hlavním vchodem a dívala se dovnitř. Nádraží nebylo tak plné, jak napůl doufala (bezpečí v davu) a napůl se obávala (za čtrnáct let, kdy nevídala prakticky nikoho jiného než manžela a jeho kolegy, které občas přivedl domů, se u ní vyvinulo trochu víc než jen nádech agorafobie), asi proto, že bylo uprostřed týdne a chýlilo se k prázdninám. Ale přesto odhadovala, že tam jsou stovky lidí, kteří bezcílně chodí sem a tam, posedávají na staromódních dřevěných lavicích s vysokými opěradly, hrají videohry, popíjejí kávu ve snackbaru nebo stojí ve frontě na lístky. Malé děti se věšely matkám na ruce, zakláněly hlavy a s telecími pohledy zíraly na vybledlé fresky na stropě. Z reproduktoru se ozývala hlášení o odjezdech, jako by to mluvil Bůh v Bibli od Cecila B. DeMillea: Erie v Pensylvánii; Nashvill v Tennessee; Jackson v Mississippi; Miami na Floridě (nelidsky znějící hlas, odrážející se v ozvěně, to vyslovoval Miamů); Denver v Coloradu.

„Dámo,“ řekl unavený hlas. „Hej, dámo, trochu mi pomozte. Co takhle trochu mi pomoct?“

Otočila hlavu a spatřila mladého muže s bledou tváří a záplavou špinavých černých vlasů, vsedě se opírajícího o zeď ve vchodu do budovy. Na klíně držel lepenkovou tabulku. JSEM BEZDOMOVEC & MÁM AIDS, tam bylo napsané. PROSÍM „POMOZTE“ MI.

„Nemáte nějaké drobné nazbyt? To by mi pomohlo. Budete si jezdit na sportovním člunu po Saranackém jezeře ještě dlouho potom, co už bude po mně. Co vy na to?“

Cítila se najednou podivně slabá, jako by byla na pokraji nějakého duševního a citového zhroucení. Nádraží jí začalo před očima růst, až dosáhlo velikosti katedrály, a v neustálém přílivu a odlivu lidí bylo něco strašidelného. Okolo ní prošel muž s vrásčitým voletem; viselo mu pod krkem skloněné hlavy a za sebou na provaze táhl těžkou tašku. Jak se taška třela o dlážděnou podlahu, vydávala zvuk podobný hadímu syčení. Z tašky vykukovala figurka Mickey Mouse a přihlouple se na ni usmívala. Božský vyvolávač oznamoval přítomným cestujícím, že Trailways Express do Omahy odjede z nástupiště 17. za dvacet minut.

To nemůžu udělat, napadlo ji náhle. V tomto světě přece nemohu žít. Tady nejde jen o to vědět, kde mám pytlíky čaje a houbičky na nádobí; ty dveře, které se za mnou zabouchly, byly také dveřmi, které mě chránily před tímto šílenstvím a zmatkem tady venku. A už se za ně nikdy nebudu moct vrátit.

Mysl jí na chvilku naplnil živoucí obraz z nedělní školy jejího dětství – Adam a Eva, oba s fíkovými listy a výrazem hanby a zoufalství, bosí kráčejí po kamenité stezce do hořké a sterilní budoucnosti. Za nimi je svěží rajská zahrada plná květin. Okřídlený anděl stojí před zavřenou bránou a v ruce má hrozivě se blýskající meč.

„Neopovažuj se na to myslet takhle!“ zakřičela zčistajasna a muž sedící ve vchodu sebou tak trhl, že málem upustil svou tabulku.

„Neopovažuj se!“

„Ježíši, to je mi líto!“ řekl muž s tabulkou a zakoulel očima.

„Jen jděte dál, když to berete takhle!“

„Ne, já… to nebylo na vás…, já jen myslela na sebe –“

V té chvíli jí došla absurdita celé situace – že se snaží, aby ji pochopil žebrák ve vchodu autobusového nádraží. Pořád ještě držela v ruce dva dolary, které jí vrátil taxíkář. Hodila je do krabice od doutníků vedle mladého muže s tabulkou a vběhla na nádraží.

8

Jiný mladý muž – s úzkým knírkem jako Errol Flynn a hezkým podvodnickým obličejem – hned u vchodu na nádraží provozoval na víku svého kufříku hazardní karetní hru, kterou znala z televizních pořadů.

„Najdete pikové eso?“ vyzval ji. „Najdete pikové eso, dámo?“

V duchu zahlédla, jak se na ni řítí pěst. Na prostředníku měla prsten s vyrytými slovy Služba, Věrnost a Společnost.

„Ne, děkuju,“ řekla. „Na to jsem nikdy nebyla.“

Když okolo něj procházela, bylo na jeho výrazu vidět, že si o ní myslí, že jí trochu haraší, ale to bylo v pořádku. Nepředstavoval pro ni žádný problém. Ani muž u vchodu, který mohl nebo nemusel mít AIDS nebo ten s roztřeseným voletem a figurkou Mickey Mouse čouhající z tašky. Problém měla s Rose Danielsovou – oprav si to, Rosie McClendonovou – a to byl její jediný problém.

Vykročila ke středu haly, ale zastavila se u odpadkového koše. Přes kulaté zelené břicho se táhl výhrůžný nápis – NEODHAZUJTE ODPADKY NA ZEM! Otevřela kabelku, vytáhla z ní kartu, chvíli se na ni zamyšleně dívala a pak ji přes výkyvné víko strčila do koše. Nerada se jí vzdávala, ale zároveň se jí ulevilo, že ji vidí naposledy. Kdyby si ji nechala, nemusela by odolat pokušení ji použít… a Norman není hloupý. Surový, to ano. Hloupý ne. Jestli za sebou zanechá sebemenší stopu, půjde po ní. Měla by na to pořád pamatovat.

Zhluboka se nadechla, na vteřinu nebo dvě zatajila dech, vydechla a zamířila k tabuli uprostřed budovy s monitory ODJEZDY/PŘÍJEZDY. Neohlížela se. Kdyby to udělala, uviděla by mladého muže s knírkem jako Errol Flynn, jak se přehrabuje v koši a hledá, co tam ta potrhlá ženská ve slunečních brýlích a jasně červeném šátku zahodila. Mladému muži to připadalo jako kreditní karta. Možná nebyla, ale člověk si tím nikdy nemůže být jistý, dokud se nepřesvědčí. A někdy má člověk kliku. Někdy. Často, k čertu. Ne nadarmo se tomu tady neříká země neomezených možností.

9

Nejbližší velké město na západě bylo jen dvě stě padesát mil daleko, ale to se jí zdálo příliš blízko. Rozhodla se pro jiné, větší, které leželo ještě o pět set padesát mil dál. Leželo na břehu jezera a bylo stejně velké jako tohle, i když v jiném časovém pásmu. Za půl hodiny tam odjížděl Continental Express. Došla k řadě pokladen a postavila se do fronty. Srdce jí v hrudi prudce bušilo a v ústech měla sucho. Těsně předtím, než osoba před ní byla hotova a odešla od okénka, přikryla si rukou ústa a ztlumila škytnutí, které chutnalo po ranní kávě.

Neopovaž se použít jedno nebo druhé ze svých jmen, varovala sama sebe. Jestli budou chtít jméno, musíš si vymyslet nějaké jiné.

„Prosím, madam?“ zeptal se člověk v okénku a díval se na ni přes brýle, které mu nebezpečně balancovaly na špičce nosu.

„Angela Flyteová,“ řekla. To bylo jméno nejlepší kamarádky ze střední školy a také poslední přítelkyně, kterou kdy měla. Rosie chodila na Aubreyvillskou střední školu, kde se také seznámila s chlapcem, jehož si vzala týden po maturitě, a spolu si vytvořili svůj malý svět…, takový ten svět, jehož hranice jsou obvykle všem turistům uzavřené.

„Prosím, madam?“

Uvědomila si, že řekla místo města jméno a že mu to muselo

(ten chlap se mi asi kouká na zápěstí a krk, jestli tam svěrací kazajka nezanechala nějaké stopy)

připadnout divné. Ze zmatku a rozpaků se začervenala a pokusila se posbírat myšlenky a uspořádat je.

„Promiňte,“ řekla a zmocnila se jí neblahá předtucha: ať jí budoucnost připraví cokoliv, tahle prostá, žalostná větička ji bude pronásledovat jako plechovka přivázaná k ocasu toulavého psa. Mezi ní a zbytkem světa byly čtrnáct let zavřené dveře a právě teď se cítila jako vyděšená myška, která zapomněla, kde je v kuchyni díra do jejího úkrytu.

Muž se na ni stále ještě díval a oči nad směšnými brejličkami teď hleděly poněkud netrpělivě. „Mohu pro vás něco udělat nebo ne, madam?“

„Ano, prosím. Chtěla bych lístek na autobus v jedenáct nula pět. Jsou ještě nějaká sedadla volná?“

„Myslím, že asi čtyřicet. Jednosměrnou nebo zpáteční jízdenku?“

„Jednosměrnou,“ šeptla a cítila, jak jí znova zahořely tváře, když jí došlo, co vlastně řekla. Pokusila se o úsměv a řekla to ještě jednou, tentokrát silněji: „Jednosměrnou, prosím.“

„To dělá padesát devět dolarů a sedmdesát centů.“ Pocítila, jak se jí úlevou podlamují kolena. Očekávala, že cesta bude stát daleko víc; dokonce byla připravená, že by mohla vydat téměř všechny peníze, co měla.

„Děkuju vám.“

Určitě musel v jejím hlase slyšet upřímnou vděčnost, protože vzhlédl od formuláře, do kterého něco zapisoval, a usmál se na ni. Netrpělivý, upjatý výraz ho už přešel.

„S radostí,“ řekl. „Zavazadla, madam?“

„Já… já žádná zavazadla nemám,“ řekla a najednou se začala jeho pohledu bát. Pokoušela se přijít na nějaké vysvětlení – určitě se mu to bude zdát divné, osamělá žena, která jede do vzdáleného města bez zavazadel mimo kabelky – ale nakonec nic nevysvětlovala. A viděla, že udělala dobře. Nebyl podezíravý, nebyl dokonce ani zvědavý. Jen přikývl a začal jí vypisovat lístek. Najednou si s potěšením uvědomila, že na Portsideském nádraží to není nic nového. Tento muž vídá ženy jako ona neustále, ženy, které se skrývají za černými brýlemi, kupují si lístky do míst v jiných časových pásmech, ženy, které vypadají, jako by někde cestou zapomněly, kdo jsou a co tady chtějí a proč.

10

Rosie pocítila nesmírnou úlevu, když autobus vyjel z Portsideského nádraží (přesně na minutu), zahnul vlevo, přejel Trunkatawnyský most a najel na dálnici I-78 na západ. Když míjeli poslední ze tří odboček do města, zahlédla trojúhelníkovou prosklenou budovu nového policejního ředitelství. Napadlo ji, že manžel by právě teď mohl být za jedním z těch velkých oken a že by se dokonce i mohl dívat na ten velký lesklý autobus plazící se po dálnici. Zavřela oči a počítala do sta. Když je opět otevřela, budova už byla pryč. Navždy pryč, zadoufala.

Seděla vzadu, asi v poslední čtvrtině autobusu, a naftový motor jí vytrvale hučel jen kousek za zády.

Opět zavřela oči a opřela se tváří o okno. Na spaní byla příliš rozrušená, ale alespoň si tak odpočine. Napadlo ji, že bude potřebovat odpočinout si co nejvíc. Ještě pořád žasla, jak náhle se to všechno přihodilo – spíš jako infarkt nebo mrtvice než jako životní změna. Změna? To byl slabý výraz. To nebyla pouhá změna, to bylo přímo vykořenění, jako kdyby vytrhla azalku z květináče. Životní změna, to opravdu. Ne, už nikdy nebude spát. O spánku se nedalo ani uvažovat.

A jak takto přemýšlela, sklouzla ne do spánku, ale do toho podivného stavu, spojujícího jako pupeční šňůra stav bdění a spaní.

V něm se pomalu vznášela jako vzduchová bublina a jen slabě si uvědomovala všechny okolní zvuky, vytrvalé hučení naftového motoru, svištění pneumatik po vozovce, slova dítěte sedícího o několik řad před ní, které se ptalo matky, kdy přijedou k tetě Normě. Ale také si uvědomovala, že se od sebe odpoutala a že se jí mysl otevřela jako květina (samozřejmě jako růže), otevřela se, jako to dělá, jen když člověk není ani tady, ani tam.

Já jsem ta pravá Rosie…

Hlas Carole Kingové, zpívající slova Maurice Sendaka. Vznášel se v jakési chodbě, ve které se teď nacházela, a zněl odněkud zdaleka, rozplýval se v ozvěně a doprovázely jej zvonivé, přízračné údery piana.

… a jsem Rosie Pravá…

Nakonec přece jen usnu, pomyslela si. Myslím, že opravdu ano. Představte si!

Raději mi věřte…, jsem pořádně…

Teď už nebyla v šedivé chodbě, ale v nějakém tmavém otevřeném prostoru. Její nos i celá hlava byly naplněny tak silnými vůněmi léta, že ji téměř opájely. Nejvíce cítila zimolez. Slyšela cvrčky, a když vzhlédla, spatřila slonovinovou tvář měsíce, jenž se jí vznášel nad hlavou. Jeho bílá záře byla všude a mlha, zvedající se z vysoké trávy okolo jejích nohou, vypadala jako kouř.

Já jsem ta pravá Rosie… a jsem Rosie Pravá…

Zvedla ruce s roztaženými prsty a palci se skoro dotýkala; zarámovala měsíc jako obrázek, a když jí noční vítr pohladil holé paže, cítila, jak se jí srdce nejdřív naplnilo štěstím a pak sevřelo hrůzou. Cítila v tomto místě skrytou divokost, jako by se ve vonném podrostu mohla skrývat divoká zvířata s velkými tesáky.

Rose. Pojď sem, zlato, chci si s tebou pěkně zblízka promluvit.

Otočila hlavu a spatřila jeho pěst, jak se na ni řítí ze tmy. V ledových paprscích měsíčního světla se třpytilo heslo na prstenu z policejní akademie. Viděla napjatou grimasu okolo Normanových rtů, která se stáhla v něco, co mělo být úsměvem –

– a s trhnutím se probudila, těžce popadala dech a čelo měla pokryté potem. Muselo se jí těžce dýchat pěknou chvíli, protože okno bylo pokryté zkondenzovanou párou jejího dechu a skoro neprůhledné. Rukou kus okna očistila a podívala se ven. Byli už skoro venku z města; okolo se míhaly benzínové pumpy a fast-foody, ale za nimi byly vidět jen lány polí.

Utekla jsem mu, pomyslela si. Ať se dál děje cokoliv, přesto jsem mu utekla. I kdybych měla přespávat ve vchodech do baráků nebo pod mostem, utekla jsem mu. Už mě nikdy neuhodí, protože jsem mu utekla.

Ale zjistila, že tomu tak úplně nevěří. Bude na ni mít strašný vztek a pokusí se ji najít. Tím si byla jistá.

Ale jak by mohl? Zametala jsem za sebou stopy; ani jsem nemusela nikam napsat jméno své staré kamarádky ze školy, abych dostala jízdenku. Vyhodila jsem kartu, to je to hlavní. Tak jak by mě mohl najít?

Nevěděla přesně jak…, ale hledání lidí bylo tím, čím se zabýval, a tak bude muset být velmi, velmi opatrná.

Já jsem ta pravá Rosie… a jsem Rosie Pravá…

Ano, dejme tomu, že obojí je pravda, ale nikdy v životě se necítila méně připravená na takový velký úkol. Cítila se jako smítko, zmítané vlnami na hladině nevyzpytatelného oceánu. Stále ještě živě cítila tu hrůzu, která ji naplnila ke konci toho krátkého snu, ale také v ní ještě zůstaly zbytky radosti a štěstí; pocit, i když jen slabý, že je konečně svobodná.

Opřela se o vysoké autobusové sedadlo a dívala se, jak v dálce mizí poslední fast-food a obchod s tlumiči. Teď už viděla jen venkovskou krajinu – nově zoraná pole a aleje stromů, obalené tou pohádkovou nadýchanou zelení, kterou dokáže namalovat jen duben. Pozorovala je, jak mizí v dálce, a s rukama volně složenýma v klíně nechala velký stříbrný autobus, aby ji unášel k čemukoliv, co na ni čekalo.

KAPITOLA II

LASKAVOSTI NEZNÁMÝCH

1

Během prvních týdnů nového života zažila hodně těžkých chvil, ale ani v té zřejmě nejhorší chvíli – když ve tři hodiny ráno vystoupila z autobusu na nádraží čtyřikrát tak velkém jako Portside – nelitovala svého rozhodnutí.

Byla ale pořádně vyděšená.

Rosie stála ve vchodu nástupiště 62, oběma rukama pevně svírala kabelku a vyděšeně se rozhlížela po davech lidí, kteří vlekli kufry nebo nesli na ramenou papírové krabice převázané provázkem, mládenci drželi své dívky okolo ramen a ty zase je kolem pasu. Zatímco se dívala, nějaký muž přiběhl k ženě, která právě vystoupila z Rosiina autobusu, chytil ji do náručí a divoce se s ní zatočil dokolečka. Žena slastně a vyděšeně zavýskla a její pronikavý výkřik rozechvěl celé zaplněné a zmatené nádraží.

Po Rosiině pravé ruce byla řada automatů na videohry a přes časnou ranní hodinu se okolo všech tlačily děti – většinou s baseballovými čapkami, otočenými štítkem dozadu, a většinou vlasů vyholenou. „Zkus to znovu, Vesmírný kadete!“ zvolal ten, který byl nejblíž k Rosie, skřípavým, nelidským hlasem. „Zkus to znovu, Vesmírný kadete! Zkus to znovu, Vesmírný kadete!“

Pomalu šla kolem videoher do vnitřku nádraží a byla si jistá jen jedním: v tuto hodinu se neodváží vyjít na ulici. Cítila, že kdyby to udělala, pravděpodobně by ji někdo znásilnil, zabil a nacpal do nejbližší popelnice. Pohlédla vlevo a spatřila dvojici uniformovaných policistů, přicházeli od eskalátoru do horního patra. Jeden z nich téměř umělecky točil obuškem. Obličej toho druhého byl stažený v takovém tvrdém úsměšku bez sebemenší známky humoru, že jí připomněl muže, který byl teď osm set mil daleko. Rty se usmíval, ale jeho neustále se pohybující oči se neusmívaly.

Co když jsou tady od toho, aby to tu každou hodinu prošli a vyhodili každého, kdo nemá lístek? Co budeš pak dělat?

Musela by si s tím prostě poradit. Prozatím přešla od eskalátoru k výklenku, kde byl asi tucet cestujících usazených v lisovaných sedačkách z umělé hmoty. Na opěradle každé sedačky byla připevněná malá televize na mince. Rosie při chůzi koutkem oka pozorovala policisty a ulevilo se jí, když viděla, že odcházejí na opačnou stranu. Za dvě a půl, nejpozději tři hodiny bude denní světlo. Pak ať si ji chytnou a vyhodí. Do té doby chtěla zůstat tady, kde jsou světla a hodně lidí.

Sedla si do jedné z těch televizních sedaček. Ob dvě sedadla vlevo od ní dřímalo děvče v obnošené džínové bundě a s batůžkem na klíně. Oči se mu pod červeně nabarvenými víčky pohybovaly a z dolního rtu kanula dlouhá, stříbřitá slina. Na hřbetu pravé ruky měla velkými tiskacími písmeny vytetovaná čtyři slova: MÁM RÁDA SVÝHO FRAJERA! Kdepak je teď ten tvůj frajer, zlatíčko? pomyslela si Rosie. Podívala se na prázdnou obrazovku televize a pak na kachlíkovou zeď po své pravici.

Někdo tam silným červeným fixem načmáral VYKUŘ MI MŮJ AIDSEM NAKAŽENEJ VOCAS. Rychle se odvrátila, jako by jí ta slova mohla spálit sítnici, kdyby se na ně dívala příliš dlouho, a pozorovala ruch na nádraží. Na protější zdi byly velké osvětlené hodiny. Bylo 3:16 ráno.

Ještě dvě a půl hodiny a budu moct odejít, pomyslela si a vyzbrojila se trpělivostí.

2

Včera večer, když autobus kolem šesté udělal přestávku, dala si cheesburger a limonádu. Od té doby nejedla a tak už měla pořádný hlad. Seděla v televizním koutku, dokud ručičky na velkých hodinách neukázaly čtyři hodiny ráno, pak se rozhodla, že by měla něco zakousnout.

Přešla k malé kavárně vedle řady pokladen na jízdenky; cestou musela překročit několik spících lidí. Mnozí z nich rukama objímali nacpané, lepenkou vyspravované plastikové pytle na odpadky, a když si Rosie dala kávu, džus a misku kukuřičných lupínků, pochopila, že její obavy, že by ji policajti odsud mohli vyhodit, byly zbytečné. Tito spáči nebyli projíždějící cestující; byli to bezdomovci, kteří prostě přespávali na nádraží. Rosie jich bylo líto, ale zároveň cítila perverzní ulehčení – bylo dobré vědět, že se tady pro ni najde zítra v noci místo, kdyby to bylo opravdu zapotřebí.

A kdyby sem, do tohoto města, přijel, kam myslíš, že by šel nejdřív? Kam si myslíš, že by vedly jeho první kroky?

To bylo hloupé – přece ji nenajde, neexistuje žádný způsob, jakým by ji mohl najít – ale stejně ji při té myšlence zamrazilo v zádech.

Díky téhle časné snídani se cítila lépe, silnější a více probuzená. Když dojedla (lelkovala nad kávou, dokud si nevšimla mexického sběrače nádobí, jak na ni s neskrývanou netrpělivostí zírá), pomalu vykročila zpátky k televiznímu koutku. Cestou zahlédla nad jednou budkou svítící modrobílý kruh, kousek od kiosku půjčovny aut. Okolo vnějšího modrého pruhu bylo napsáno POMOC CESTUJÍCÍM a Rosie si se zábleskem humoru pomyslela, že jestli kdy v dějinách nějaký cestující potřeboval pomoc, tak je to ona.

Udělala krok ke kruhu. Pod ním v budce seděl nějaký muž – viděla, že je středního věku, řídnou mu vlasy a nosí brýle s kostěnými obroučkami. Četl si noviny. Udělala další krok k němu a opět se zastavila. Přece tam opravdu nepůjde, ne? Co by mu proboha řekla? Že opustila manžela? Že od něj odešla jen s kabelkou, jeho platební kartou a v šatech, které měla na sobě?

Proč ne? zeptala se Rozumná Praktička a naprostý nedostatek sympatie v jejím hlase zasáhl Rosie jako políček. K tomu, abys ho opustila, jsi měla odvahy dost, a teď se bojíš k tomu přihlásit?

Nevěděla, jestli se bojí, nebo ne, ale věděla, že by bylo velmi těžké vyprávět neznámému muži ve čtyři hodiny ráno o nejdůležitějších věcech svého života. A pravděpodobně by mi jen řekl, abych odprejskla. Jeho prací asi bude pomáhat lidem nahradit ztracené jízdenky nebo vyvolávat hlášení o ztracených dětech.

Ale její nohy se začaly samy od sebe pohybovat k budce Pomoci cestujícím a najednou si uvědomila, že si s tím cizím člověkem s řídnoucími vlasy a brýlemi s kostěnými obroučkami chce promluvit a že to udělá z toho nejprostšího důvodu pod sluncem: nemá na vybranou. V nadcházejících dnech bude asi muset spoustě lidem vykládat o tom, že odešla od manžela, že čtrnáct let žila jako v tranzu za zavřenými dveřmi a že umí jen pár věcí pro normální život a nic, co by se hodilo pro nějaké zaměstnání, a že potřebuje pomoc a že se musí spoléhat jen na laskavost cizích lidí.

Ale nic z toho není opravdu mojí vinou, že ne? pomyslela si a vlastní klid ji překvapil, téměř ohromil.

Došla k budce a ruku, která právě nesvírala ucho kabelky, položila na pult. Bojácně a s nadějí se dívala na skloněnou hlavu muže s brýlemi s kostěnou obroučkou, dívala se, jak mu prořídlými, pečlivě učesanými vlasy prosvítá opálená, pihovatá lebka. Čekala, až vzhlédne, ale byl ponořený do četby novin, napsaných v cizím jazyce, který vypadal jako řečtina nebo ruština. Pozorně obrátil stránku a zamračil se nad snímkem dvou fotbalových hráčů, bojujících o míč.

„Promiňte?“ zeptala se slabounkým hláskem a muž v budce zvedl hlavu.

Prosím, jen ať má laskavé oči, napadlo ji. I když pro mě nebude moct nic udělat, jen prosím, ať jsou jeho oči laskavé… a ať mě jimi opravdu vidí, tu skutečnou osobu, která před ním stojí, a jediná věc, které se může chytit, je ucho její kabelky z K-martu.

A pak uviděla, že mužovy oči jsou laskavé. Slabé a slzavé za silnými čočkami brýlí…, ale laskavé.

„Promiňte, ale mohl byste mi pomoci?“ zeptala se.

3

Dobrovolný pracovník Pomoci cestujícím se představil jako Peter Slowik a v tichosti pozorně vyslechl Rosiin příběh. Řekla mu, co mohla, neboť došla k závěru, že pokud bude ze studu nebo hrdosti zatajovat celou pravdu o sobě, tak se nebude moct příliš spolehnout na laskavost cizích lidí. Ta jediná důležitá věc, kterou mu neřekla – protože nedokázala najít způsob, jakým ji vyjádřit – byla, jak zoufale bezmocná se cítí, jak naprosto je nepřipravená na život v tomto světě. Teprve někdy před osmnácti hodinami si uvědomila, že nemá žádnou vlastní představu o světě, který znala jen z televize nebo z novin, co manžel přinesl domů.

„Jestli dobře chápu, tak jste z domova odešla na základě rychlého rozhodnutí,“ řekl pan Slowik, „ale když jste seděla v autobusu, napadlo vás, co byste měla dělat nebo kam jít, až sem přijedete? Napadlo vás něco?“

„Myslela jsem, že bych si pro začátek měla najít nějaký ženský domov,“ řekla. „Existuje ještě něco takového?“

„Ano, vím nejmíň o třech, ale i nejnižší ceny v nich by vás za týden přivedly na mizinu. Jsou to hotely pro zámožné ženy – pro ženy, které přijedou na týden na nákupy nebo na návštěvu příbuzných, kteří je nemohou ubytovat.“

„Ach,“ vydechla. „Dobře, ale co taková YWCA?“

Pan Slowik potřásl hlavou.

„Poslední ubytovnu zavřeli v roce 1990. Chodilo tam příliš mnoho bláznů a narkomanů.“

Pocítila záchvěv paniky a vzpomněla si na ty lidi, kteří tu spí na podlaze a rukama objímají své slepované plastikové pytle na odpadky, ukrývající veškerý jejich majetek. Pořád ještě zbývá tohle, pomyslela si.

„Napadá vás ještě něco jiného?“ zeptala se.

Chvíli se na ni díval a poťukával si propisovačkou na dolní ret, byl to sice jen malý človíček s upřímným výrazem v obličeji a uslzenýma očima, ale viděl ji a mluvil s ní – neřekl jí jen prostě, aby odprejskla. A taky mi neřekl, abych se k němu naklonila blíž, aby si se mnou mohl pořádně zblízka promluvit, pomyslela si.

Zdálo se, že pan Slowik se k něčemu rozhodl. Rozepnul si kabát (byla to levná polyesterová konfekce), chvíli hledal ve vnitřní kapse a vytáhl vizitku. Na líc, kde bylo vytištěné jeho jméno a logo Pomoci cestujícím, tiskacím písmem pečlivě napsal adresu. Pak vizitku otočil a velkým písmem, které se jí zdálo až komicky velké, se na rub podepsal. Jeho přemrštěně velký podpis jí připomněl, co jim ještě na střední škole vyprávěl jejich profesor amerických dějin o tom, proč se John Hancock podepsal na Deklaraci nezávislosti zvláště velkým písmem. „Tak to alespoň král Jiří přečte i bez brýlí,“ prý prohlásil Hancock.

„Přečtete to?“ zeptal se a podal jí vizitku.

„Ano,“ přikývla. „Durhamská třída 251.“

„Dobrá. Strčte si tu vizitku do kabelky a neztraťte ji. Někdo ji pravděpodobně bude chtít vidět, až tam přijdete. Posílám vás na místo, kterému se říká Dcery a Sestry. Je to útulek pro týrané ženy. Poněkud ojedinělý. Podle toho, co jste mi vyprávěla, si myslím, že splňujete podmínky.“

„Jak dlouho mě tam nechají?“

Pokrčil rameny. „Myslím, že to záleží na každém jednotlivém případu.“

Tak to teď jsem, pomyslela si. Případ.

Zdálo se, že jí čte myšlenky, protože se usmál. Na zubech, které se úsměvem odkryly, nebylo nic přitažlivého, ale vypadal poctivě. Poplácal ji po ruce. Bylo to rychlé, neohrabané a trochu plaché gesto. „Jestli vás manžel bil tak surově, jak jste říkala, paní McClendonová, tak na tom už nemůžete být hůř, ať půjdete kamkoliv.“

„Ano,“ přitakala. „Taky si to myslím. A kdyby nic jiného nevyšlo, tak je tady ještě pořád ta podlaha na nádraží, ne?“

Zaraženě se na ni podíval. „Ach, nemyslím, že by to bylo nutné.“

„Mohlo by. Mohlo by se to stát.“ Pohodila hlavou ke dvěma bezdomovcům, kteří spali vedle sebe na rozprostřených kabátech na konci lavice. Jeden z nich se chránil před pronikavým světlem špinavou oranžovou čapkou, staženou přes obličej.

Slowik se na ně chvilku díval a pak se podíval na Rosie. „To nebude nutné,“ opakoval a tentokrát to znělo přesvědčivěji. „Městské autobusy stojí hned u východu z nádraží, zahněte vlevo a uvidíte kde. Okraj chodníku je pomalovaný podle autobusů, které u něj staví. Vy musíte jet Oranžovou linkou, tak se držte oranžového chodníku. Rozumíte?“

„Ano.“

„Stojí to dolar a řidič po vás bude chtít přesný obnos. Pokud ho nebudete mít připravený, mohl by být netrpělivý.“

„Mám spoustu drobných.“

„Dobře. Vystupte na křižovatce Dearbornské a Losí ulice a pak jděte nahoru po Losí dva bloky… nebo je to možná tři. Nepamatuju si to přesně. V každém případě narazíte na Durhamskou třídu, tam zahnete vlevo. Je to pak ještě asi o čtyři bloky dál, ale jsou to krátké bloky. Velká bílá budova. Mohl bych vám říct, že vypadá, jako by potřebovala natřít, ale možná že už to udělali. Budete si to všechno pamatovat?“

„Ano.“

„Ještě jedna věc. Zůstaňte na nádraží, dokud se nerozední. Do té doby nikam ven nechoďte – ani na zastávku městských autobusů.“

„To jsem ani neměla v úmyslu,“ řekla.

4

V Continental Expressu, kterým přijela, se jí podařilo přerušovaně usnout jen na dvě nebo tři hodiny, a tak ji ani nepřekvapilo, co se jí přihodilo, když vystoupila z autobusu Oranžové linky: ztratila se. Rosie později napadlo, že to muselo začít tím, že se po Losí ulici vydala špatným směrem, ale následek – téměř tři hodiny potulování se v podivných končinách – byl důležitější než příčina. Plahočila se od bloku ke bloku a hledala Durhamskou třídu a nenacházela ji. Bolely ji nohy. V okolí ledvin jí škubalo. Začala ji bolet hlava. A určitě tady nikde nebyl žádný Peter Slowik; ty obličeje, které ji prostě zcela neignorovaly, se na ni dívaly s nedůvěrou, podezřením anebo s čistým pohrdáním.

Nedlouho poté, co vystoupila z autobusu, prošla kolem špinavého, nenápadného baru jménem U Ranního doušku. Rolety byly stažené, reklamy na pivo zhasnuté a přes dveře byla zatažená mříž. Když o nějakých dvacet minut později znovu přešla okolo tohoto baru (aniž by si uvědomovala, že se vrací ve svých stopách, dokud ho neuviděla; všechny domy vypadaly stejně), rolety byly stále ještě stažené, ale reklamy už svítily a mříž byla nahoře. O zárubeň dveří se opíral muž v montérkách a v ruce měl poloprázdný džbánek piva. Podívala se na hodinky a viděla, že ještě není ani půl sedmé ráno.

Rosie sklonila hlavu, aby muže viděla jen koutkem oka, pevněji uchopila řemen kabelky a přidala do kroku. Domnívala se, že muž ve dveřích by věděl, kde je Durhamská třída, ale neměla vůbec v úmyslu se ho ptát na cestu. Vypadal jako ten druh chlapa, který si rád s lidmi – zvláště se ženami – promluví pěkně zblízka.

„Hej, bejby, hej, bejby,“ řekl, když šla okolo Ranního doušku. Jeho hlas byl naprosto bezbarvý, jako hlas robota. A ačkoliv se na něj nechtěla ani podívat, nemohla si pomoct, aby na něj přes rameno rychle nestřelila vyděšeným pohledem. Měl řídnoucí vlasy, bledou pleť, na které vystupovalo několik skvrn vypadajících jako neúplně zahojené popáleniny, a tmavě zrzavý mroží knír, který jí připomínal Davida Crosbyho. Zachytila se mu v něm pěna z piva. „Hej bejby dala by sis dyk nevypadáš nejhůř vlastně dobře a máš pěkný kozy co bys tomu řekla kdybych ti to udělal kdybych ti to udělal pěkně zezadu co ty na to?“

Odvrátila se od něj a donutila se jít pevným krokem, se skloněnou hlavou jako muslimská žena cestou na trh; ovládala se, aby nedala najevo, že ho vnímá. Kdyby to udělala, mohl by jít za ní.

„Hej bejby poď budeme lízt po všech čtyřech co ty na to? Poď na všechny čtyři budem to dělat jako psi pojď pojď.“

Zašla za roh a vydechla dlouhým výdechem, který tepal jako živoucí věc společně se splašeným, vyděšeným tepem jejího srdce. Do této chvíle se jí ani trochu nezastesklo po starém městečku nebo sousedství, ale teď, když se strach z muže ve vchodu do baru spojil se ztrátou orientace – proč všechny ty domy vypadají tak stejně, proč? – výsledkem bylo, že se jí skoro zastesklo po domově. Nikdy se necítila tak strašně osamělá ani tak přesvědčená, že všechno dopadne špatně. Napadlo ji, že možná nikdy z toho zlého snu neunikne, že to byla možná jen malá ukázka toho, co ji čeká v dalším životě. Začala si dokonce představovat, že žádná Durhamská třída neexistuje, že pan Slowik z Pomoci cestujícím, který se zdál tak milý, je ve skutečnosti sadistický šílenec, který se baví tím, že ztracené lidi ještě víc mate.

Když bylo podle jejích hodinek čtvrt na devět – dlouho poté, co slunce vyšlo a slibovalo, že bude na toto roční období velmi teplý den – přiblížila se k tlusté ženě v domácích šatech, která stála na jedné příjezdové cestě a pomalými, obřadnými pohyby nakládala prázdné popelnice na vozík.

Rosie si stáhla sluneční brýle.

„Promiňte?“

Žena se otočila na podpatku. Měla skloněnou hlavu a výraz ženské, která je zvyklá na úsměšky kvůli své tloušťce pokaždé, když jde po ulici. „Co chcete?“

„Hledám číslo 251 na Durhamské třídě,“ řekla Rosie. „Jmenuje se to tam Dcery a Sestry, mám sice adresu, ale asi –“

„Co, dobročinný lesby? To seš na špatný adrese, děťátko. Já na takový nejsem. Vodprejskni. Vypadni vodsuď.“ A otočila se ke svému vozíku a stejně pomalým, obřadným způsobem ho začala tlačit po cestě a popelnice si přitom přidržovala baculatou bílou rukou. Zadnice se jí volně natřásala pod vybledlými domácími šaty. Když došla ke schodům, otočila se a podívala se znova na chodník. „Neslyšelas mě? Koukej vodsuď hezky vypadnout. Než zavolám poldy.“

Poslední slovo se Rosie dotklo jako ostré píchnutí do citlivého místa. Kvapně si narazila brýle na oči a rychle odcházela. Poldy? Ne, děkuju. Nechtěla mít s policajty nic společného. S žádnými policajty. Ale jakmile se dostala kus dál od té tlusté dámy, zjistila, že se přece jen cítí trochu lépe. Alespoň si je teď jistá, že Dcery a Sestry (známé v některých čtvrtích jako dobročinné lesbičky) opravdu existují, a to už byl krok ve správném směru.

O dva bloky dál došla k malému rodinnému obchůdku, před nímž stál stojan na kola a v jehož výkladní skříni byla tabule s nápisem ČERSTVĚ UPEČENÉ ROHLÍKY. Vešla dovnitř, koupila si rohlík – byl ještě teplý a Rosie připomněl její matku – a zeptala se starého muže za pultem, jak se dostane na Durhamskou třídu.

„Trochu jste si zašla,“ řekl.

„Aha? Jak moc?“

„Asi tak dvě míle. Tak nějak.“

Položil jí kostnatou ruku na rameno, dovedl ji zpátky ke dveřím a ukázal na rušnou křižovatku jen asi o blok dál. „Támhle, to je Dearbornská třída.“

„Ach, božínku, opravdu?“ Rosie si nebyla jistá, jestli se jí chce plakat nebo se smát.

„Taktak. Jedinej problém s ní je, že se táhne přes celý město a zkuste pak na ní něco najít. Vidíte to zrušený kino?“

„Ano.“

„U něj zahnete přímo na Dearbornskou. Musíte ujít tak šestnáct, možná osmnáct bloků. Je to hezkej kousek cesty. Radši byste měla jet autobusem.“

„Asi ano,“ řekla Rosie, i když věděla, že nepojede. Už neměla žádné drobné, a kdyby jí řidič udělal scénu kvůli rozměnění dolarové bankovky, rozbrečela by se. (Myšlenka, že muž, se kterým teď právě mluvila, by jí ochotně dolar rozměnil, ani nepronikla do unavené, zmatené mysli.)

„Pak přijdete k –“

„– Losí ulici.“

Zatvářil se popuzeně. „Paní! Když víte, kudy máte jít, tak proč se ptáte?“

„Já jsem nevěděla, kudy tam jít,“ řekla, a ačkoliv v mužově hlase nezněla žádná skutečná zloba, cítila, že má slzy na krajíčku. „Já nic nevím! Já tady hodiny bloudila, jsem unavená a –“

„Dobrá, dobrá,“ zvedl ruku, „to je v pořádku, nerozčilujte se, bude to v pořádku. Vystupte z autobusu na Losí. Durhamská je jen dva nebo tři bloky výš. Je to jednoduchý jako facka. Máte číslo domu?“

Přikývla.

„Tak je to dobrý,“ řekl. „To už bude lehký.“

„Děkuju.“

Ze zadní kapsy vytáhl zmuchlaný, ale čistý kapesník. Natáhl k ní sukovitou ruku.

„Otřete si trochu obličej, drahoušku,“ dodal. „Kapete.“

5

Pomalu kráčela po Dearbornské třídě a sotva si všímala okolo projíždějících autobusů a každý blok nebo dva odpočívala na lavičkách na zastávkách.

Bolest hlavy, kterou zavinil hlavně stres z toho, že se ztratila, ji už přešla, ale nohy a záda ji bolely víc než kdy jindy. Trvalo jí hodinu, než se dostala k Losí ulici. Zahnula na ni a zeptala se první osoby, kterou viděla – mladé těhotné ženy – jestli jde správně k Durhamské třídě.

„Vodprejskni,“ vyštěkla ta mladá těhotná žena a obličej se jí najednou tak zkřivil zlobou, že Rosie o dva kroky ustoupila.

„Promiňte,“ omlouvala se.

„Promiňte, promiňte, to by moh říct každej. Co ty máš vůbec co na mě mluvit, to bych teda chtěla vědět! Jdi mi z cesty!“ A odstrčila Rosie tak prudce, že ta málem skončila v kanálu. Sledovala ženu šokovaným, užaslým pohledem a pak se otočila a šla svou cestou.

6

Po Losí ulici se už přímo vlekla, byla to ulice s malými obchůdky – čistírnou, květinářstvím, lahůdkářstvím s ovocem vystaveným na pultech na chodníku, papírnictvím. Byla teď už tak unavená, že si ani nebyla jistá, jak dlouho se udrží na nohou nebo jak dlouho ještě bude moci jít. Na chvilku ji vzpružilo, když došla na Durhamskou třídu, ale bylo to jen přechodné. Řekl jí pan Slowik, aby se po Durhamské třídě dala vpravo, nebo vlevo? Nemohla si vzpomenout. Zkusila to vpravo a zjistila, že tam čísla domů rostou od tří set padesáti výše.

„Tak to teda nevyšlo,“ zamumlala a otočila se čelem vzad. O deset minut později stála před velkým bílým hrázděným dvoupatrovým domem (který opravdu nutně potřeboval natřít), rozkládajícím se za širokým, dobře udržovaným trávníkem. Okenice byly zavřené. Na verandě bylo asi dvanáct proutěných křesílek, ale v žádném nikdo neseděl. Nikde nebyla tabulka s nápisem Dcery a Sestry, ale na levém sloupku schodiště na verandu bylo číslo 251. Pomalu šla po cestičce a pak po schodech a kabelku měla už jen volně pověšenou na rameni.

Pošlou tě pryč, zašeptal jí nějaký hlas. Pošlou tě pryč a budeš se moct vrátit na nádraží. Budeš se tam muset dostat co nejdřív, aby sis zabrala nějaký pěkný místo na podlaze.

Zvonek byl přelepený izolačkou a klíčová dírka byla zavařená. Nalevo od dveří byl přístroj na plastikové karty, který vypadal zbrusu nový, a nad ním krabička domácího telefonu. Pod krabičkou byl malý nápis NÁVŠTĚVNÍCI AŤ ZAZVONÍ A HOVOŘÍ.

Rosie zazvonila. Během svého dlouhého ranního putování si připravovala, co by asi mohla říkat, různé způsoby, jak se představit, ale teď byla skutečně tady a i ta nejhloupější scénka, kterou si předzkoušela, se jí dočista vypařila z hlavy. Mysl měla úplně prázdnou. Prostě jen pustila tlačítko a čekala. Uplynulo několik dlouhých, vleklých vteřin. Už znovu sahala po zvonku, když se z reproduktoru ozval ženský hlas. Zněl prázdně a bezvýrazně.

„Mohu vám nějak pomoct?“

I když ji muž s knírkem před Ranním douškem vyděsil a ta těhotná žena udivila, žádný z nich ji nerozplakal. Teď, při zvuku tohoto hlasu, jí vyhrkly slzy – a nic je nemohlo zastavit.

„Doufám, že někdo může,“ řekla a volnou rukou si otírala tváře.

„Promiňte, ale jsem tady ve městě sama a nikoho neznám a potřebuju někde zůstat. Jestli máte plno, tak to chápu, ale mohla bych aspoň jít dovnitř a chvilku si odpočinout a možná kdybyste měli sklenici vody?“

Nastalo další ticho. Rosie opět natáhla ruku, že zazvoní, když se znovu ozval ten bezvýrazný hlas a zeptal se, kdo ji poslal.

„Jeden pán v budce Pomoci cestujícím na autobusovém nádraží. David Slowik.“ Chvíli se zamyslela a pak zavrtěla hlavou. „Ne, tak to není. Peter. Jeho křestní jméno je Peter, ne David.“

„Dal vám vizitku?“ zeptal se bezvýrazný hlas.

„Ano.“

„Prosím, najděte ji.“

Otevřela kabelku a prohledávala ji, jak se jí zdálo, celou věčnost. Právě když už měla zase na krajíčku čerstvé slzy a začínala přes ně vidět dvojitě, kartičku našla. Byla zastrčená mezi papírovými kapesníčky.

„Mám ji,“ vydechla ulehčením. „Chcete, abych vám ji zasunula do schránky na dopisy?“

„Ne,“ řekl hlas. „Přímo nad vaší hlavou je kamera.“

Vyděšeně vzhlédla.

Opravdu tam byla kamera, namontovaná nade dveřmi, a dívala se na ni svým kulatým černým okem.

„Přidržte ji před kamerou, prosím. Ne lícem, ale rubem.“

Když to udělala, vzpomněla si, jak Slowik vizitku podepsal co největším písmem. Teď chápala proč.

„Dobrá,“ řekl hlas. „Pustím vás dovnitř.“

„Děkuju.“ Rosie si utřela papírovým kapesníčkem tváře, ale nebylo to nic platné; plakala čím dál tím víc a zdálo se, že se to nedá zastavit.

7

Toho večera, kdy Norman Daniels ležel na gauči v obývacím pokoji, díval se do stropu a myslel na to, jak začít hledat tu mrchu (potřebuju nějakou stopu, myslel si, pro začátek by mohla stačit i jen úplně malá stopa), jeho žena se setkala s Annou Stevensonovou. Rosie se cítila podivně, ale příjemně klidná – byl to ten druh klidu, který cítíte ve snu. Napolo věřila, že opravdu sní.

Dostala pozdní snídani (nebo to snad byl časný oběd) a pak ji dovedli do jedné z ložnic dole, kde šest hodin spala, jako když ji do vody hodí. Pak ještě předtím, než ji dovedli do Anniny pracovny, dostala opět najíst – pečené kuře a bramborovou kaši s hráškem. Jedla s pocitem viny, ale i s chutí, a nemohla se přitom zbavit pocitu, že se krmí jen nějakým nekalorickým snovým pokrmem. Oběd završila kelímkem ovocného rosolu s kousky kompotovaného ovoce, které v něm byly uvězněné jako moucha v jantaru. Uvědomovala si, že ostatní ženy u stolu si ji prohlížejí, ale jejich zvědavost jí připadala přátelská. Mluvily spolu, ale Rosie nedokázala sledovat jejich rozhovory. Někdo se zmínil o Indigových děvčatech – alespoň věděla, kdo to je – jednou je viděla v pořadu Hranice města Austinu, když čekala, až se Norman vrátí domů z práce.

Zatímco jedly ovocný rosol, jedna žena pustila desku Little Richarda a dvě další začaly tančit jitterbug a kroutily se v bocích. Následoval potlesk a smích. Rosie se na tanečnice dívala nepřítomným pohledem a říkala si, tak tohle jsou ty dobročinné lesby.

Později, když se sklízelo ze stolu, Rosie se snažila pomoct, ale nenechaly ji.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala ji jedna z žen. Rosie měla dojem, že se jmenuje Consuela. Obličej měla zohyzděný širokou jizvou, která se jí táhla od levého oka přes celou tvář. „Anna se s vámi chce setkat.“

„Kdo je Anna?“

„Anna Stevensonová,“ řekla Consuela a vedla ji krátkou předsíní, která ústila do kuchyně. „Šéfka.“

„Jaká je?“

„Uvidíte.“

Consuela otevřela dveře pokoje, který byl kdysi zřejmě komorou, ale zůstala stát před dveřmi.

Nejvíc místa v pokoji zabíral pracovní stůl, na kterém byl ten největší nepořádek, jaký kdy Rosie viděla. Žena, která za ním seděla, byla trochu podsaditá, ale nepochybně hezká. Její krátké, ale pečlivě sestřižené vlasy Rosie připomínaly Beatrici Arthurovou, když hrála Maude ve starém televizním sitcomu. Tuto podobnost ještě zvýrazňovala kombinace bílé halenky a černého saka a Rosie přistupovala ke stolu jen velmi plaše. Byla víc než napůl přesvědčená, že když ji teď nakrmily a poskytly jí několik hodin spánku, vystrčí ji znovu na ulici. Říkala sama sobě, že pokud k tomu dojde, nesmí se hádat nebo prosit; konec konců jim to tady patřilo a už u ní měly dvě jídla k dobru. Ostatně, nebude muset hledat místo na podlaze na nádraží, alespoň ne prozatím – měla ještě dost peněz, aby jí zajistily několik nocí v levném hotelu nebo motelu. Mohlo to být horší. Mnohem horší.

Věděla, že to tak je, ale z ženina odměřeného chování a pronikavých modrých očí – očí, které za dlouhá léta musely vidět stovky takových jako Rosie přicházet a odcházet – měla přesto strach.

„Posaďte se,“ vyzvala ji Anna, a když se Rosie posadila na jedinou další židli v pokoji (musela z ní nejdřív zvednout štos papírů a položit je vedle na podlahu – nejbližší polička byla úplně plná), Anna se jí představila a zeptala se Rosie na jméno.

„Myslím, že správně je to Rose Danielsová,“ spustila, „ale vzala jsem si zpátky jméno McClendonová – to je mé dívčí jméno. Předpokládám, že to není legální, ale už nechci užívat manželovo jméno. Bil mě, a proto jsem od něj odešla.“ Uvědomila si, že to zní, jako by ho opustila ve chvíli, kdy ji uhodil poprvé, a její ruka se bezděčně dotkla nosu, který byl u kořene stále ještě trochu bolestivý. „Byli jsme už dlouho svoji, než jsem se odhodlala.“

„Jak dlouhou dobu máte na mysli?“

„Čtrnáct let.“ Rosie zjistila, že se už nedokáže Anně Stevensonové podívat zpříma do těch pronikavých modrých očí. Sklopila oči do klína na své ruce, které svírala tak pevně, že jí klouby úplně zbělely.

Teď se mě zeptá, proč mi to trvalo tak dlouho, než jsem se probudila, pomyslela si. Sice se mě nebude ptát, jestli si třeba nějaká zvrhlá část mého já v tom bití nelibovala, ale bude si to myslet.

Místo, aby se jí ptala na nějaká proč, žena se otázala, jak dlouho je Rosie z domova.

Byla to otázka, kterou si musela dobře promyslet, a to nejen kvůli jinému časovému pásmu. Hodiny strávené v autobusu, společně s neobvyklým spánkem uprostřed dne, jí zmátly vnímání času. „Asi třicet šest hodin,“ řekla po krátkém počítání v duchu. „Tak nějak.“

„Hm, hm.“ Rosie očekávala, že Anna začne vyplňovat nějaký formulář nebo jí ho dá vyplnit, ale žena se na ni jen dál dívala přes náročnou topografii svého pracovního stolu. Bylo to znervózňující.

„Tak mi o tom teď vyprávějte. Řekněte mi všechno.“

Rosie se zhluboka nadechla a vyprávěla Anně o té kapce krve na prostěradle. Nechtěla, aby si Anna myslela, že byla jen příliš líná – nebo bláznivá – aby manžela po čtrnáctiletém manželství opustila jen proto, že se jí nechtělo převléknout postel, ale strašně se obávala, že to tak musí znít. Nebyla schopná vysvětlit všechny ty složité pocity, které v ní ta skvrnka vyvolala, a nebyla schopná se přiznat k tomu hroznému vzteku, který pocítila – vzteku, který jí zároveň připadal jako něco nového i jako starý přítel – ale řekla Anně, že se ve Smradlavém křesle houpala tak silně, že se až bála, aby ho nerozbila.

„Já tak říkám svému houpacímu křeslu,“ vysvětlovala a začervenala se tak silně, že vypadala jako spálená od sluníčka. „Já vím, že je to hloupé –“

Anna Stevensonová mávla rukou. „Co jste udělala, když jste se rozhodla odejít? Řekněte mi to.“

Rosie jí vyprávěla o platební kartě a o tom, jak si byla jistá, že Norman vytuší, co dělá, a buď se domů nečekaně vrátí, nebo zavolá. Nemohla se přimět, aby této krásně upravené ženě vykládala o tom, jak byla tak vyděšená, že se musela jít na něčí zadní dvorek vyčurat, ale řekla jí, jak použila kartu a kolik si z ní vybrala a jak se dostala do tohoto města, protože se jí zdálo dostatečně daleko a autobus odjížděl brzy. Chrlila to ze sebe a občas se zarazila a přemýšlela, co má říct, a nevěřícně si s úžasem uvědomovala, co vlastně udělala. Nakonec Anně vypověděla, jak se ráno ztratila, a ukázala jí vizitku Petera Slowika. Anna na ni krátce pohlédla a kartičku jí vrátila.

„Vy ho znáte dobře?“ zeptala se Rosie. „Pana Slowika?“

Anna se usmála – Rosie se zdálo, že trochu hořce. „Ach ano,“ přikývla. „Je to můj přítel. Starý přítel. Opravdu. A je to také přítel žen jako vy.“

„Nakonec jsem se dostala sem,“ zakončila Rosie své vyprávění.

„Nevím, co bude dál, ale aspoň jsem se dostala až sem.“

Koutky úst Anny Stevensonové se nadzvedly v náznaku úsměvu.

„Ano. A taky jste to dobře zvládla.“

Rosie sebrala všechnu svoji zbývající odvahu – během posledních třiceti šesti hodin to bylo už poněkolikáté – a zeptala se Anny, jestli by mohla zůstat u Dcer a Sester přes noc.

„I déle, pokud potřebujete,“ odvětila Anna. „Technicky řečeno, toto je útulek – soukromě podporovaný azylový dům. Můžete tu zůstat až osm týdnů a ani to nemusí být definitivní omezení. My tady u Dcer a Sester jsme docela pružní.“ Trochu se nadmula pýchou (zřejmě jen podvědomě), když to řekla, a Rosie to připomnělo něco, o čem se učila asi před tisíci lety v hodinách francouzského jazyka: L’état, c’est moi. Pak, když jí konečně došlo, co vlastně ta žena říká, jí myšlenky přehlušil úžas.

„Osm… osm…“

Pomyslela na toho bledého mladého muže, sedícího ve vchodu Portsideského nádraží, toho s tabulkou na klíně s nápisem JSEM BEZDOMOVEC & MÁM AIDS a najednou věděla, jak by se asi cítil, kdyby kolem něj prošel neznámý člověk a z nějakého důvodu mu do jeho krabice od doutníků hodil stodolarovou bankovku.

„Promiňte, řekla jste až osm týdnů?“

Pročistěte si uši, dámo, určitě rázně odvětí Anna Stevensonová. Dnů, řekla jsem – osm dnů. Myslíte si, že takové, jako jste vy, bychom si tady nechávaly osm týdnů? Buďme přece rozumní, ne?

Místo toho Anna přikývla. „I když málokteré ženy, které k nám přijdou, musí zůstat tak dlouho. Na tom si zakládáme. A případně také budete za ubytování a stravu platit, ačkoliv si myslím, že naše ceny jsou velmi rozumné.“ Usmála se opět tím svým letmým, pyšným úsměvem. „Měla byste vědět, že ubytování tady má hodně daleko k přepychu. Téměř celé první patro je přebudované na společnou ložnici. Je tam třicet postelí – mno, lehátek – a jedna z nich je právě volná, proto vás můžeme přijmout. Pokoj, ve kterém jste dnes spala, patří jedné z poradkyň, které tady i bydlí. Máme tři.“

„Nemusíte se zeptat ještě někoho?“ zašeptala Rosie. „Jít s mým případem před nějakou komisi nebo něco takového?“

„Já jsem komise,“ odpověděla Anna a Rosie si později pomyslela, že ta lehká arogance bude v jejím hlase už celá léta. „Dcery a Sestry založili moji rodiče, kteří byli velmi bohatí. Založili velmi dobře vybavený a spravovaný nadační fond. Já vybírám ty, kdo mohou zůstat, a ty, kdo zůstat nemohou…, i když reakce ostatních žen na případné kandidátky na pobyt u D a S jsou pro mě také důležité. Možná klíčové. Jejich reakce na vás byla příznivá.“

„To je dobře, ne?“ zeptala se nesměle Rosie.

„Ano, opravdu.“ Anna se začala hrabat v nepořádku na stole, překládala dokumenty z místa na místo a nakonec našla, co hledala, notebook značky PowerBook, který jí spočíval po levici. Zamávala na Rosie listem papíru s modrým záhlavím Dcer a Sester. „Tady. Přečtěte si to a podepište. V podstatě je tam napsáno, že souhlasíte s tím, že budete platit šestnáct dolarů za noc, za ubytování a stravu, a že pokud je to nutné, platba se může odložit. Není to ani žádný právní závazek; je to jen příslib. Byly bychom rády, kdybyste nám mohla zaplatit alespoň polovinu, tedy prozatím.“

„Mohu,“ řekla Rosie. „Ještě mám nějaké peníze. Ani nevím, jak vám mám za to poděkovat, paní Stevensonová.“

„Paní jsem pro mé obchodní společníky, pro vás jsem Anna,“ dívala se, jak se Rosie podepisuje na list papíru. „A nemusíte děkovat ani mně, ani panu Slowikovi. Prozřetelnost vás sem přivedla – Prozřetelnost s velkým P, jako v nějakém románu od Charlese Dickense. Já tomu opravdu věřím. Viděla jsem už příliš mnoho žen, které se sem přivlekly úplně zlomené a odcházely jako silné osobnosti. Peter je jedním z tuctu lidí tady ve městě, kteří posílají ženy k nám, ale ta síla, která vás přivedla k němu, Rose…, to byla Prozřetelnost.“

„S velkým P.“

„Správně.“

Anna mrkla na Rosiin podpis, pak položila papír na poličku, kde, jak si Rosie byla jistá, se ztratí ve všeobecném nepořádku dřív, než uplyne čtyřiadvacet hodin.

„Tak a teď,“ Anna se zatvářila, jako by skončila s nudnými formalitami a mohla se konečně věnovat tomu, co má opravdu ráda.

„Co umíte dělat?“

„Dělat?“ ozvala se Rosie ozvěnou. Najednou se zase cítila hrozně slabá. Věděla, co přijde.

„Ano, dělat, co umíte dělat? Znalost těsnopisu, například?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rose Madder.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.