Jo Spain

S naším požehnáním

Originální název: With our Blessing

Vydáno u Quercus Publishing Ltd, An Hachette UK company, London, UK 2015

Vydala Moravská Bastei MO BA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2015 Joanne Spain

The moral right of Joanne Spain to be identified as the author

of this work has been asserted in accordance with the Copyright,

Designs and Patents Act, 1988.

Translation © Marie Dupalová, 2020

© Moravská Bastei MO BA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9267-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9268-4 (mobi)

Pro Martina,

který tohle všechno umožnil

Poznámka autorky

Tato kniha je sice fikcí, Magdalénské prádelny a domovy pro matky s dětmi však existovaly nejen v mé rodné zemi, ale i v dalších. Kniha S naším požehnáním je inspirována reálnými výpověďmi žen, které si těmito institucemi prošly. Řád, který jsem v této knize zmínila, a odlehlá vesnička Kilcross v Limericku jsou pouze výtvorem mé fantazie a nemají připomínat žádné existující osoby či místa.

Zde uvádím několik knih, pořadů a webových stránek, které jsem během psaní knihy používala:

Mike Milotte: Banished Babies: The Secret History of Ireland’s Baby Export Business

June Gouldingová: The Light in the Window

Martin Sixsmith: The Lost Child of Philomena Lee:

A Mother, Her Son, and a Fifty-Year Search

Sex in a Cold Climate, režíroval Steve Humphries,

Testimony Films, Channel 4

Stránku Justice for Magdalenes (JFM Research) naleznete na

www.magdalenelaundries.com

www.adoptionrightsalliance.com/

1975

Její tělo zaplavené adrenalinem se třáslo. Každý kousek nezakryté kůže se jí leskl potem a úleva od bolesti ji zalila jako vodopád. Někde hluboko sice věděla, že fyzická bolest se jí do břicha a mezi nohy brzy vrátí, ale prozatím, v tuhle chvíli, se dokázala soustředit jen na malý růžový uzlíček a jeho nepřetržitý pronikavý nářek.

„Dejte mi ho pochovat. Prosím. Myslím, že má hlad.“ Její hlas zněl plačtivě a úpěnlivě.

Porod pro ni byl dlouhý a náročný. Čtrnáct hodin stahů bez čehokoliv, co by jí od bolesti ulevilo, bolestí doprovázených pouze nevlídnými a pohrdavými slovy ženy, která jí měla být nápomocna.

Ale na ničem z toho teď již nezáleželo. Dítě z jejího lůna vyšlo zdravé a plné života. Stvořila zázrak. Byla to ta nejlepší věc, jakou kdy udělala.

Nebylo důležité, jak bylo dítě počato. Nezáleželo na semenu, nýbrž na jeho růstu a péči o něj. Tento malý uzlík nevinnosti s dokonalýma malýma ručičkama a drobnýma špičatýma nožkama, s červenými ústy otevřenými jako zobák malého kuřátka a zvědavýma modrýma očima – jak by ho kdo mohl z něčeho vinit?

„Prosím, prosím, nechte mě si ho pochovat.“

Matka se pokusila posadit a natáhla po dítěti ruce, zatímco ho jeptiška balila do běloskvoucí čisté osušky.

Jeptiška zpozorněla, když zaslechla pohyb na posteli. Obrátila se k matce a zvedla novorozeně tak, aby z něj žena na lůžku mohla vidět jen zadní část hlavy. Jeho nářek však slyšela i nadále. Dítě toužilo po teple matčina těla, po zvuku jejího srdce, po vůni její kůže a po jejím mléku.

Jeptiška opovržlivě pozvedla obočí.

„Snad si nemyslíš, že tě na tenhle převzácný dar od Boha nechám sáhnout. Opravdu si myslíš, že by ti Pán dovolil si tohle dítě nechat? Tobě, takové děvce?“ prskala na ni pohrdavě.

Krátce pokývla na sestru vedle postele, která ji přišla vystřídat, otočila se na podpatku a odkráčela z místnosti ven.

Matku zachvátila panika.

„Počkejte. Moje dítě,“ vypravila ze sebe se zběsile bušícím srdcem. Chtěla se postavit, byla však příliš zesláblá, zatočila se jí hlava a spadla zpět dolů.

Na okamžik nastalo ticho.

Pak začala hystericky ječet. Ten zvuk přehlušil i pláč dítěte a ozvěnu ostrých kroků vzdalujících se chodbou pryč.

Jeptišce sedící vedle lůžka zlomil její křik srdce. Přestala se snažit matce z čela otírat pot.

„Moje dítě!“ žadonila matka. Z její tváře zmizely i poslední známky barvy, oči měla vytřeštěné strachy a nemohla uvěřit tomu, co se právě stalo. Pak ji přemohly základní lidské instinkty, našla v sobě poslední kus síly, zvedla své vyčerpané tělo a nohama se postavila na podlahu. Z jejích úst vyšel hrdelní zvuk.

Své dítě hodlala dostat zpět.

Mladou ženu naplnilo odhodlání větší než cokoliv jiného, co kdy v životě cítila, jenže jeptiška vedle ní byla fyzicky silnější, a navíc nebyla oslabena dlouhými hodinami stahů.

Obemkla matku pažemi tak, aby ji zastavila a zároveň uklidnila, a ženy spolu začaly zápasit.

„Nedělej to. Prosím, nedělej to. Věděla jsi, že se to stane. Nemůžeme s tím nic udělat.“ Uprostřed poslední věty se jeptišce zlomil hlas.

Matka se ještě několik vteřin bránila, než se s tichými vzlyky zhroutila zpět na postel. Vyděšeně se obrátila k jeptišce.

„Ale je to moje dítě.“ Její hlas se smrsknul na strachuplný a nevěřícný šepot. Byla v šoku, ale přestože v srdci to tak necítila, její hlava už věděla, že boj prohrála. Ano, přece už předem věděla, že se to stane.

Z hrdla se jí vyvalily hlasité rozechvělé vzlyky. Jeptiška ji pevně, avšak něžně objala a i její oči začaly zaplavovat horké slzy.

„Je mi to líto,“ opakovala matce pořád dokola. „Je mi líto, že se ti tohle stalo. Ona za svoje hříchy zaplatí, to ti slibuju.“

Zhroucená žena ji slyšela skrze mlhu bolesti. Ulehla do postele, otočila se na bok a upřeně se dívala na bílé kovové mříže prázdné postýlky vedle sebe.

„Byl to chlapeček nebo holčička?“ zašeptala. Jeptiška jí to prozradila.

Matka odpověděla jen zoufalým vzdechem.

Hodiny odtikávaly vteřinu po vteřině, žena se ovšem nepohnula. Nepohnula se, když ji myli ani když prázdnou postýlku odváželi z místnosti pryč a nechali ji jen zírat do zdi a na stůl s lékařskými nástroji.

Neslyšela žádná ze soucitných slov, jež jí jeptiška šeptala. Necítila ani nepolykala vodu, kterou jí drželi u úst. Zápach dezinfekce, s níž vytírali podlahu, do jejího nosu nepronikl.

Ležela, nic necítila, nic neviděla.

Trvalo to šest hodin, než přišlo šílenství.

Návrat fyzické bolesti se nedal srovnat s bolestí a zuřivostí, které ji ovládly.

Začalo se stmívat. Žena vedle ní usnula.

Matka na posteli si obtočila paže kolem těla. Začala se pohupovat. Pak začala šeptem opakovat stejná slova znovu a znovu.

„Nenávidím ji. Nenávidím ji.“

Ta slova zaplnila prázdnotu. Byla jí útěchou, mantrou, která měla nahradit to, co jí bylo ukradeno. Její tělo bylo pod hrubou přikrývkou prázdné. Pažemi objímala sebe samotnou, ale ne své dítě.

Zbyl jí jen žal a nenávist.

2010

Mám strach. Pořád se mi zdá, že slyším nějaké zvuky. Bouchání dveří. Kroky.

Kuchyně se naplnila vůní skořice a muškátového oříšku a proměnila se v kouzelnou vánoční říši. Na pultu leží tác, na němž chladnou pohádkoví panáčci z perníku ozdobení tečkami jemné polevy. Vedle tácu stojí červený košík vyložený mušelínem plný vánočních bochánků přelitých cukrovou glazurou. Je začátek prosince a v rohu místnosti bude brzy stát vánoční stromek osypaný třpytivými světélky a ručně vyrobenými ozdobami z předchozích let.

Je zima a vzduch voní po sněhu. Zachvěji se a opatrně zavřu zadní dveře, aby mráz nepronikl dovnitř.

Přejdu na druhou stranu kuchyně a u dveří se zastavím.

Vítr se zvedá, třese okenním rámem a má ruka se ve shodě se starým sklem klepe také.

Uklidním se. Zavřu oči. Připomenu si, že nesmím strachu dovolit, aby mne přemohl.

Celá léta se nemůžu zbavit pocitu, že po mně někdo jde. Mám velmi dobrou představivost. Někdo by řekl, že jsem paranoidní.

Jenže oni nežili můj život. Otevřu dveře.

V dobře osvětlené hale není nic. Nikdo, kdo by byl vzhůru, i když má zrovna spát. Žádné strašidlo, které by se po mně chystalo skočit.

To je úleva.

Když překročím práh, těžké kuchyňské dveře se za mnou zabouchnou a vydají strašný třeskavý zvuk. Málem vyskočím z kůže a ruka mi vyletí k ústům.

Chvilku trvá, než zase zvládnu normálně dýchat. Nikdo jiný ten zvuk podle všeho neslyšel, nejspíš vyděsil pouze mne.

Vím, že je důležité, aby si člověk dovolil bát se. Chuť strachu znám už od útlého věku. Přátelíme se spolu. Díky hrůze jste vždy ve střehu.

Přes halu přejdu tiše. Napínám uši a snažím se zjistit, jestli je ještě někdo jiný v domě vzhůru.

Vpravo od dveří, k nimž se blížím, stojí malý stolek z ořechového dřeva a na něm velká váza s bílými liliemi. Voní pronikavě a opojně. Jejich vůně se celá století používala na zamaskování pachu smrti.

Dveře vedou do chodby lemované kamennými výklenky. V každém z nich stojí svíce, která se podle ročního období zapaluje různě během dne. Kdo je poslední vzhůru, a vždycky je to ten stejný člověk, je sfoukne, než se vyčerpaně vydá do postele.

Postup je pokaždé stejný. Krok, krok, krok. Fouknutí. Olíznutí prstů a zasyčení knotu, už ze zvyku. Až na konec chodby. Osamělý úkol.

Po levici ucítím pohyb a prudce otočím hlavou jeho směrem, hruď se mi přitom stáhne.

Nic to není. Jen stíny větviček točících se ve větru, zachycených na vitrážovém okně.

Ze rtů mi unikne nedobrovolný smích a uvolní napětí. Ne každý zvuk zní pro mě, ne každý stín je můj nepřítel. Jen si to pomyslím a trochu se uklidním, zatnuté svaly v ramenou povolí.

Už jsem u dveří. Po pravé ruce mám vypínač ovládající světla v chodbě. Bzučící fluoreskující trubice nad hlavou navádějí zpět do haly, jakmile jsou všechny svíce sfouknuté.

Stisknu ho. Posledních pár měsíců bývaly se staromódní pojistkovou skříní problémy. Občas se stalo, že chodba se neočekávaně ponořila do temnoty. Během nocí, kdy nesvítí měsíc, to člověku drásá nervy, stačí si však nechat jednu svíci zapálenou a dostat se zpět s její pomocí.

Po levé straně dveří stojí starý věšák na kabáty zatížený dlouhými zimními oděvy. Je tak velký a tak široký, že by se do něj mohl schovat dospělý člověk a věšák by ho skryl od hlavy až k patě.

Jak u něj stojím, moje představivost mě znovu přemůže.

Co když se tam právě teď někdo schovává?

Váhavě strčím ruce dovnitř a probírám se kabáty. Chystám se ruce vytáhnout každou vteřinou. Děsím se, že mě někdo chytí za zápěstí, vtáhne mě dovnitř a můj výkřik zadusí ještě předtím, než ho budu moci vydat.

Nic tam není.

Slyším zvuk. Tentokrát je opravdový a je blízko. Blíží se ke mně kroky. Po páteři jako by mi přejely kostnaté prsty a já se zachvěji.

S divoce bušícím srdcem skočím mezi kabáty. Dveře se otevřou.

Do haly vejde žena. Mezi vlhkými zimníky vidím její profil.

Ústa mi vyschla a naplnila mne hrůza. Opravdu se to děje.

Vidí mě?

Její obličej je přísný. Hrůzostrašný. Věčně pohrdavý.

Právě jí se bojím.

Na vteřinu si myslím, že mě viděla. Všechny svaly v těle se mi hrůzou stáhnou.

Pak se ode mne otočí a položí poslední hořící svíci na stůl. Zvedne ruku k vypínači, aby ho vypnula. Myslí si, že pojistka je zase spálená, a nechce, aby byl vypínač během opravy zapnutý.

Ruka se jí ve vzduchu zastaví. Vypínač je vypnutý, ale ona ví jistě, že než vešla do chodby, zapínala ho.

Z hlubin věšáku vystoupím tiše jako smrt. Zatímco žena jen stojí a její zmatení se mění ve znepokojení, zvedám těžkou svítilnu ve své ruce.

Její tělo se skoro nepostřehnutelně zachvěje. Vycítila mou přítomnost, ale neotočí se. Možná si myslí, že když mě neuvidí, nebudu existovat.

Já existuji.

Svou zbraní ji uhodím, ne moc silně, ne moc jemně. Jsem jako Mášenka u tří medvědů. Můj úder je silný tak akorát.

Svítilna jí s křupnutím narazí zezadu do lebky. Pravá ruka jí vylétne do vzduchu, levá sebou škubne.

Až příliš pozdě si všimnu, jak ze stolu pravou paží sráží vázu s liliemi. Ta narazí do zdi a vybuchne, což mým uším zní jako zvuk hromu a sirény v jednom.

Zatímco žena padá k zemi, do všech směrů se rozletí skleněné střepy.

Nemám čas reagovat. Není čas nic uklízet. Musím hned jednat.

Svítilnu si zastrčím do kapsy a ruce prostrčím pod jejími pažemi.

Není čas na to si vychutnat, co se právě stalo. Všechno to sledování a čekání. Přes rok plánování.

Pomsta.

Nevím, jestli je to těmi vánočními vůněmi ve vzduchu, ale to, co se říká, je vážně pravda.

Pomsta je sladká. A já teprve začínám.

DEN PRVNÍ

Pátek 10. prosince

Kapitola 1

Byl to sen. Věděl to. Přestože ve své mysli byl vzhůru a oblékal se, ačkoliv to dělal tím ospalým, lenivým, snivým způsobem. Zrovna měl den volna, chystal se dojít si pro noviny a nadýchat se přitom ostrého zimního vzduchu na příjemné patnáctiminutové procházce do Castleknocku. Bez spěchu. Možná by se po cestě mohl zastavit i pro pár koláčků ke snídani. Pak by si s Louise mohli zapálit oheň ve staromódním ohništi v ložnici a schoulit se společně pod přikrývkou.

Louise. Zrovna na něj volala. „Tome. Tome. TOME!“ Otevřel oči. Tentokrát je doopravdy otevřel.

Manželka se nad ním nakláněla, její dlouhé hnědé vlasy ho šimraly na tvářích a její pobavené hnědé oči se dívaly do jeho sotva otevřených zelených.

„Voláme detektiva inspektora Toma Reynoldse. Vstávej, miláčku. Usínáš večer, nebo prostě upadáš do kómatu?“ Ucítil závan vůně z hrnku, který mu držela pod nosem.

Pod trochu křivým nosem, o němž Louise hned ze začátku jejich vztahu rozhodla, že je jeho nejhezčím rysem, protože jeho krásnému obličeji dodává mužnou asymetrii.

Cítil kávu. Horkou, bohatou, silnou a báječnou kávu.

„To je pro mě?“ zakrákal a promnul si oči. Vytáhl se do sedu a rukou si pročísl husté vlasy, které kdysi bývaly černé. Teď už se zbarvovaly do šeda.

Natáhl se pro kofein. „Zdál se mi tak zvláštní sen, takový ten, kdy si myslíš, že už jsi vzhůru, ale ve skutečnosti ještě spíš, vždyť to znáš…“

„Tome.“ Louise se usmála, pohladila ho po obličeji a prsty ho podrbala po prošedivělém strništi na tváři. „Ty ještě pořád napůl spíš. Je tady Ray. Potřebujou tě.“

Tom zabručel, napil se kávy a mrzutě odstrčil její ruku, kterou mu začala cuchat přeležené vlasy.

„Kolik je?“

Ani normálně nebyl ranní ptáče, ale něco mu říkalo, že bylo hodně brzy, ještě víc, než byl zvyklý.

„Těsně po šesté. Udělala bych vám snídani, ale Ray říká, že to nepočká. Dole je pár koláčků, můžete si je vzít…“ Odmlčela se a poplácala ho po břiše. „Ale trocha ovoce by možná byla lepší.“

Tom si odfrkl, ještě jednou se napil kávy a cítil, jak se mu aktivují synapse v mozku. Odložil hrnek a protáhl se.

„Jsem inspektor Národního úřadu kriminálního vyšetřování. Nepočká to nikdy. Bože, proč jsem tak unavený?“

„Možná proto, že jsi až do jedné ráno čekal, než půjdu do postele, aby sis mohl vykouřit doutník? Nemysli si, že jsem to necítila.“

Jemně ho zatahala za ucho a on jí odpověděl rozpačitým úsměvem.

Louise jeho kouření nesnášela, ale už mu bylo skoro padesát a celoživotního návyku se zbavit nedokázal. Měl rád kubánské doutníky s intenzivní chutí, které byly cenově téměř nedosažitelné. Tomovi ale naštěstí většinou stačilo pár potáhnutí.

Byla to jedna z mála jeho neřestí. Jeho manželka milovala detektivní knihy s vyšetřovateli, kteří propadali alkoholismu, bojovali s depresemi či byli závislí na lécích proti bolesti. Seznam jejich trápení byl nekonečný a jejich životy spolehlivě nešťastné. Regály s beletrií v široké veřejnosti pěstovaly představu o tom, že všichni policejní detektivové jsou klasickými génii, kteří potají bojují s vnitřními démony. Realita byla jiná. Přestože jejich práce si svou daň vybírala, Tom a jeho kolegové byli normální muži a ženy se všemi běžnými lidskými vlastnostmi a nedostatky. Většina policistů šla do důchodu bez trvalých následků, aniž by se z nich staly roztřesené trosky.

„Promiň mi to. Je moc zima na to, abych mohl sedět venku. Mohl bych chytit chřipku.“

„To s tebou tedy nesoucítím.“ Zavrtěla hlavou. „Bojíš se chřipky, ale rakovina plic ti starosti nedělá. Mám Raye poslat nahoru? Bojím se, že se tam samou nedočkavostí ukouše.“

Tom přikývl, psychicky se připravil na chladný vzduch místnosti a pak zpod teplé přikrývky vytáhl nohy.

Když Ray zabouchal na dveře, měl na sobě kalhoty a zrovna si zapínal košili.

„Pojď dál, už není co vidět,“ zavolal na něj Tom.

Ray Lennon byl o patnáct let mladší než Tom. Díky své výšce, hranatým čelistem, tmavě šedým očím a krátce zastřiženým vlasům to byl přitažlivý muž. S intenzivním a hloubavým vzhledem kontrastoval jeho lehce klukovský smysl pro humor. Tento veselý aspekt jeho povahy zase na oplátku maskoval pronikavou inteligenci, díky níž se v rámci jejich úřadu dokázal relativně rychle vyšplhat po žebříčku váženého odboru pro řešení vražd a stát se Tomovým vedoucím detektivem seržantem.

Tom si vybral tmavě modrou kravatu a otočil se na něj. „Copak, zamrzl ti jazyk?“

Když uviděl obličej svého zástupce, jeho vlastní škádlivý úsměv mu na rtech zamrzl. Ray měl ve tváři pochmurný výraz a tváře pobledlé. Vypadal otřeseně.

„Co se děje?“ zeptal se Tom.

Posledních pár měsíců se potýkali se záplavou vražd v kriminálním podsvětí, ale momentálně se zdálo, že se situace trochu zklidnila. Každý policista v Dublinu se modlil, aby to vydrželo aspoň do konce prosince.

Ray polkl a ohryzek mu poskočil. Snažil se najít slova. Tom zvedl sako, které měl přehozené přes židli vedle dveří do koupelny. „Neříkej mi, že jeden z těch prevítů zastřelil nějakého nevinného přihlížejícího.“ Ray zavrtěl hlavou. „Ne. Je to ještě horší.“

„Snad ne dítě?“ Tomovi se srdce propadlo až do žaludku.

Další zavrtění hlavou.

„Je to žena, pane, starší žena. Její tělo našli ve Phoenix Parku.“

Inspektor se posadil na okraj židle, zdánlivě proto, aby si zavázal boty, ve skutečnosti však měl pocit, že na další větu svého zástupce by si měl sednout. Nedokázal si představit, co jiného než ubližování dětem by mohlo u zkušeného detektiva takovou reakci vyvolat.

„Tak ven s tím, Rayi.“

„Ukřižovali ji, Tome. V parku někdo ukřižoval starou ženu.“

„Co tím myslíš, že ji ukřižovali?“

Toma na vteřinu napadlo, jestli náhodou ještě nespí. Jeho dům stál naproti jedné z vnějších zdí Phoenix Parku, veřejného parku, který se skládal zhruba ze sedmi čtverečních kilometrů pozemků města Dublin.

„Ještě jsem ji neviděl. Z našeho týmu tam jako první dorazili Michael a Laura. Řekli mi jen, že je přibitá ke stromu.“

Tom na svého zástupce dlouhou chvíli zamyšleně zíral, než se všechny jeho smysly probudily do akce.

„Tak jedeme. Není to někde na očích, že ne?“

„Ne, je to mimo cestu.“

Oba muži rychle seběhli dolů a ve vstupní hale potkali Louise.

„Lije tam jako z konve, Tome. Vezmi si kabát do deště…“ Zarazila se. „Co se děje?“

Tom zavrtěl hlavou.

Na tváři jeho manželky se usadil již obnošený výraz pochopení.

Tom si z její natažené ruky vzal těžký černý kabát.

„Dneska možná půjdu koupit stromeček,“ řekla, zatímco si zapínal zip. Mimo dům se Tom sice musel potýkat s chaotickým a brutálním světem, ten Louise ovšem do jejich soukromého života nehodlala vpustit. „A říkal jsi, že mi objednáš ten mini kontejner, abych mohla z půdy vyklidit ty staré krabice.“

„Udělám to pak,“ odpověděl Tom automaticky.

„Až umřeš, Tome Reynoldsi, nechám ti na náhrobek vyrýt ‚udělám to pak‘.“

„Jak se říká, miláčku, když mě o něco požádáš, já to udělám. Nemusíš mi to připomínat každého půl roku.“ Louise pozvedla jedno obočí tím svým způsobem, který Tom dobře znal a který znamenal „To mi moc vtipné nepřijde.“.

„A vůbec, není na stromeček ještě trochu brzy? Nebudu tady, abych ti s ním pomohl.“

„Vánoce jsou už za pár týdnů. Pomůže mi Maria.“

„Není náhodou ve škole?“

Louise zaváhala. Bylo to téměř nepostřehnutelné, ale zarazila se dost dlouho na to, aby se muž, s nímž strávila déle než čtvrt století, zastavil ve dveřích.

Okamžitě toho zalitovala. Někdy bylo zapotřebí pravdu trochu oddálit.

„Neměj starosti,“ pokusila se ho spěšně uklidnit. „Povím ti to jindy. Běž, máš práci.“

Tom ještě na pár vteřin zaváhal. Pak se naklonil, aby Louise objal a políbil.

Maria jim posledních pár měsíců dělala starosti poměrně často. Na školu si moc dobře nezvykala, jenže devatenáctileté dívce už nemohli přikazovat, co má dělat. Tom ji sice miloval nadevše, ale občas si přál, aby roztáhla křídla, vylétla z hnízda a pronajala si byt s kamarádkou. Louise zavřela oči a užívala si krátké objetí s vůní pižma a pasty na zuby. Tom se chystal ponořit do dalšího případu, který ho od ní odloučil, zrovna když ho tolik potřebovala.

Povzdechla si. Život s Tomem nebyl nikdy nudný, často byl ale osamělý.

Kapitola 2

Toho tichého a potemnělého rána byly silnice okolo parku poloprázdné. Bylo však jasné, že jakmile se lidé začnou probouzet do silného deště, rozhodnou se vyhnout nepředvídatelné veřejné dopravě a raději do práce dojet autem. Do hodiny se silnice zcela zaplní.

Seděli v Rayově autě. Poslední dobou vídal Tomovo auto častěji jeho mechanik než inspektor sám. Starší muž ho varoval, aby si Alfu Romeo nekupoval, tvrdohlavý Tom se ale rozhodl dobrovolně obětovat spolehlivost za grandióznost, kterou auto ve své nejlepší formě mělo.

Poslední dva týdny se ale musel spoléhat buď na Raye, nebo na svého častého řidiče Willieho Callaghana od Garda Síochána, irské policie. Bylo to pro něj bolestivé. Oba muži se vždy řídili nejvyšší povolenou rychlostí, což bylo podle Tomova názoru známkou přehnané úcty k předpisům.

„Uvědomuješ si, že padesát kilometrů za hodinu je tady v parku omezením jen pro zákonů dbalé občany? Policie se to snad netýká,“ remcal, zatímco se ploužili po hlavní aleji Phoenix Parku.

Rayovi se na rtech objevil drobný úsměv, oči ale nadále držel na vozovce.

„Víte, pane, nejvyšší povolenou rychlost tady máme hlavně kvůli daňkům a těm je většinou jedno, kdo auto řídí.“

V parku žilo víc než čtyři sta daňků, potomků původního stáda z šedesátých let 16. století. Obyvatelé Dublinu se již naučili dávat si v noci pozor, aby jim na hlavní aleji nějaký náhodou neskočil pod kola. Nejeden návštěvník města už ovšem měl tu smůlu, že mu tato nádherná zvířata naklusala rovnou do cesty, jejich oči se ve světlech auta zablýskly, řidič vylekaně zabočil a sjel přímo do příkopu.

Tom a Ray do parku vjeli branou Castleknock Gate a nyní zatáčeli doprava před rezidencí amerického velvyslance. O kus dále sjeli doleva na úzkou silnici čerstvě označenou výstražnými kužely. Tu strážil jediný policista, shrbený pod náporem silného deště.

Ray zpomalil a strážník v uniformě zpod promočené čepice nahlédl do auta přes přední sklo. Když je poznal, s nadšením jim rukou pokynul, aby jeli dál.

Na konci cesty zastavili mezi dvěma dalšími policejními auty zaparkovanými na trávníku u silnice.

„Připrav se, že pořádně promokneme,“ upozornil Tom, zatímco si na hlavu natahoval kapuci a otvíral dveře, aby vystoupil na nasáklý trávník. Do nosu ho zasáhl pach vlhké trávy a na nohou ucítil, jak se mu do nohavic kalhot nepříjemně vsakuje voda. Všechno teplo, které absorboval uvnitř vozu, bylo z jeho těla rázem pryč.

Čekal na ně Michael Geoghegan. Měl na sobě nepromokavou bundu s kapucí značky Nike a ruce zastrčené v kapsách.

Inspektor věděl, že je to teprve několik dní, co se Michael vrátil do práce. Mladého detektiva neviděl od té doby, co jeho manželka Anne před třemi měsíci potratila dítě, které nosila pod srdcem přes čtyři měsíce. Ztráta dítěte byla pro mladé manžele ničivou ránou. Michael dostal v práci volno z rodinných důvodů a vybral si také zbylou dovolenou, jen aby mohl být s manželkou.

Tom mu položil ruku na rameno. „Michaeli, rád tě vidím. Jak se daří? Jak se má Anne?“

Michael pokrčil rameny a nervózně přešlápl z jedné nohy na druhou. „Máme se dobře, pane. Život jde dál.“

Bylo jasné, že mladý detektiv už se tragédií zabývat nechce.

„Tak co tady máme?“

„Nebylo snadné ji najít. Tomu muži, který to nahlašoval, nebylo skoro rozumět, a co si budeme povídat, popisovat někomu konkrétní část lesa…,“ Michael rozhodil rukou směrem ke stromům všude kolem nich, „… každý dílec vypadá úplně stejně jako ten vedlejší.“

„Cože, jaký jílec?“ zeptal se Ray udiveně.

Tom zvedl oči v sloup. „Dílec, ty jeden analfabete. Tak se říká části lesa. Michaeli, pokračuj.“

„Jasně. No, nejprve sem vyslali hlídku, ale my jsme zrovna měli ranní směnu a slyšeli jsme to ve vysílačce, takže jsme dorazili jen o pár minut později. Už sem jedou i kriminalisté a tým z patologie. Včera v noci byl nějaký incident ve městě a k tomu ještě střelba v jednom domě v Clondalkinu, takže toho mají hodně. Myslím, že sem jede i sám McDonagh. Udělal mi dlouhou přednášku o tom, že toho má moc, a zavěsil.“

Michael vypadal nejistě, jako by si teď vyčítal, že si nepotvrdil, zda je vrchní vedoucí technického odboru Garda Síochána opravdu na cestě.

„On přijede, Michaeli,“ ujistil ho Tom. „Zvládli jste zatím zajistit místo činu, jak to jen šlo?“

Technický odbor měl po příjezdu na místo činu shromáždit forenzní materiál, ale úkolem Tomova týmu bylo ho zajistit tak, aby se k tělu nedostala média či veřejnost.

„U sjezdu na tu cestu, kudy jste přijeli vy, máme jednoho strážníka a tady za těmi stromy je další, který hlídá, aby se tam nikdo nedostal z druhé strany. Ta kotlina, kde jsme ji našli, je víceméně přístupná jen z hlavní aleje. Jinak jsou všude kolem husté keře a trní.“

„Půjdeme jen k té kotlině,“ rozhodl Tom, „ale dovnitř zatím radši ne, dokud nám to z technického nedovolí.“

Z auta si vzali svítilny a vydali se mezi stromy. Šli po neupravené cestě a Tom si byl jistý, že žádná žena by se tudy neodvážila jít sama ani ve dne, ani v noci.

„Michaeli, ten muž, který to ohlásil… jak přesně říkal, že se mu povedlo na tu ženu narazit? Tohle nevypadá úplně jako místo, kam bys šel vyvenčit psa.“

„Nezmínil se. Neřekl nám ani jméno.“

„Takže to bude podezřelý číslo jedna,“ odtušil Ray. Trvalo jim pět minut, než došli k Lauře Brennanové. Nejmladší členka jejich detektivního týmu se zády opírala o strom. Kolem obličeje osvětleného smartphonem, který měla v ruce, jí visely kudrliny měděné barvy. Prsty jí létaly po obrazovce a rozdávaly rozkazy prostřednictvím textových zpráv. Na rozdíl od Michaela, který se do práce často oblékal víc než neformálně, Laura obvykle nosila elegantní a skvěle padnoucí kostýmky. Byla mladá, a tak se snažila vypadat starší alespoň díky svému oblékání. Teď na sobě měla praktickou černou bundu, jež její na míru šité oblečení chránila před deštěm.

Když si jich všimla, zvedla hlavu a napřímila se.

„Dobré ráno, pane. Oběť je támhle.“ Zhluboka se nadechla. „Je to docela zlé.“

„Na nic jste nesahali?“

„Vůbec na nic.“

Tom a Ray došli až na samý okraj temné kotliny. Dál se neodvažovali, aby náhodou místo činu nekontaminovali. Oba pozvedli svítilny. Dva paprsky světla dopadly na mýtinu mezi stromy a na půdu zasypanou listím vrhaly strašidelnou záři.

Oba muži své svítilny na druhou stranu malého kruhu stromů namířili v tu stejnou chvíli.

Ray svítilnu šokovaně upustil. „Kristepane,“ ulevil si, klekl si na kolena a začal ji hledat.

Tom na místě zkameněl. Svítilnu držel stále namířenou na děsivý výjev před sebou, přestože ruka se mu mírně třásla.

Žena vypadala, jako by stála a čekala na ně. Hlavu měla groteskně nahnutou do strany a položenou na natažené paži. Kůže na hrudníku prosvítala pod roztrhanými, krví nasáklými cáry látky. Po stranách vrásčitého obličeje jí visely tenké prameny zplihlých šedých vlasů. Muselo jí být okolo sedmdesáti let. Oblečení měla nevýrazné, hnědou sukni a halenku s krajkovým límcem.

Její obličej byl zamrzlý v okamžiku čiré hrůzy, oči měla vykulené a ústa roztažená ve výrazu věčného šoku. Spodní polovinu tváře měla pokrytou zaschlou krví.

Ruce měla roztažené do nepřirozených úhlů a dlaně dlouhými hřebíky přibité k širokému kmeni stromu. Chodidla byla jen několik centimetrů nad zemí položená přes sebe a přibitá jediným dalším hřebíkem.

A jako by to nestačilo, kolem pasu měla provaz a byla ke kmeni pevně přivázaná.

Ale nic z toho nešokovalo Toma tolik jako ta slova. Do masa na její hrudi byla vyřezaná písmena.

Aby je byl schopný ve sražené krvi přečíst, musel inspektor přimhouřit oči.

Ďáblova děvka

Tom instinktivně ustoupil o krok zpět. V tom hrůzostrašném okamžiku byl rád, že snídani vynechal.

Ray za ním právě okraj místa činu kontaminoval.

Držel se stromu a zvracel.

Kapitola 3

„Dobré ráno, Tome. Co tady dnes máme?“

Vedoucí technického odboru Emmet McDonagh k nim mířil svižnou chůzí. Svou šíří na chvíli zastínil dva podřízené, kteří šli za ním.

„Vzhledem k tomu, že jste v mém rajónu, říkal jsem si, že bych vám nabídl své odborné znalosti. Kde máme oběť?“

Tom ukázal směrem do kotliny.

Emmet se náhle zastavil na místě a nonšalantně namířil baterkou do temného prostoru. Kriminalisté za ním mu narazili do zad.

„Dobrý Bože!“ vykřikl Emmet.

„Nemáte se takhle bez varování zastavovat,“ odsekla žena, která ho následně obešla a postavila se vedle něj.

„To nebylo na tebe,“ odpověděl Emmet. „Podívej.“ Máchl svítilnou směrem do kotliny a na mrtvém těle tak vytvořil příšerný třepotavý efekt.

Žena se na oběť šokovaně zahleděla. „Tak to tady ještě nebylo,“ prohlásila.

Emmet byl nadále rozptýlený výjevem před sebou. Zatřásl hlavou a kšticí hnědých vlasů na ní. Tom měl za to, že si vlasy barví. Emmet byl o dvanáct let starší než on, ale na hlavě neměl jedinou šedinu.

„Sakra, Tome, mohls mě trochu upozornit. Já si myslel, že budeme řešit nějakou střelbu gangů.“

„Michael ti o tom neřekl?“ Tom byl překvapený. Pak si vzpomněl, že se Michael zmiňoval o tom, jak se k němu Emmet po telefonu choval svým typicky příkrým způsobem.

Emmet zavrtěl hlavou. Aniž by spustil oči z oběti, pokynul rukou dvěma podřízeným vedle sebe. „Promiň, Ellie Byrneovou a Marka Dunneho už znáš, že ano?“

Tom se naklonil a potřásl jim rukou. Oba techniky už tu a tam viděl a konkrétně Ellie si pamatoval velmi dobře. Byla to nádherná žena. Její srdčitý obličej, který by jí mohla závidět každá modelka, rámovaly vlasy černé jako havraní křídla. I teď, když byla vyčerpaná nadměrným pracovním vytížením a pod očima měla kruhy, brala její krása dech. Tom tušil, že si na ni jeho zástupce Ray, podobně jako většina ostatních mužů z jejich jednotky, trochu myslí.

Ellie i Mark mu rukou potřásli mírně roztržitě. Pohledy měli stále upřené na ženu přibitou ke stromu.

„Musíme to tady zajistit,“ rozhodl Emmet. Baterkou zasvítil na zem před nimi. „Byl tam někdo?“

„Z nás ne,“ odpověděl Tom.

„A kdo udělal tohle?“

Emmet zamával kuželem světla směrem k zapáchající loužičce vlevo od vstupu do kotliny.

„Za to už zodpovědní jsme,“ přiznal Tom, aniž by otázku přímo zodpověděl.

„Hm. Budeme potřebovat pár halogenových lamp. Slunce pořádně vyjde nejdříve za hodinu, a jestli bude dál takhle pršet, ani po východu toho nebude moc vidět.“

Následující hodinu a půl strávil Tom z velké části telefonováním. Na cestě byl nejen státní patolog, ale i Tomův šéf, detektiv vrchní superintendant Sean McGuinness.

Když Emmet po nějaké době Tomovi dovolil do kotliny vstoupit, přešel inspektor přímo k oběti a nevěřícně vrtěl hlavou.

„Co myslíš, Emmete, mohlo jí být tak sedmdesát pět, možná osmdesát?“

Kolega přešel k němu a pomalu přikývl. Zaměřili pohled na její hruď.

„Pobodali ji,“ řekl Tom, přestože to Emmetovi bylo nejspíš naprosto jasné. „Několikrát.“

Tom toho chtěl zjistit co nejvíc, než na místo dorazí tým patologů a tělo si vezme na starost. Budou ženu ze stromu sundávat a inspektor neplánoval v kotlině být, až budou z jejích rukou a nohou vytahovat dlouhé hřebíky. Kolem krku jí visel krucifix. Tom si natáhl latexové rukavice a velmi opatrně ho nadzvedl. Na kříži visela figurka Ježíše. Hořké ironie krucifixu na ukřižované oběti si byli všichni vědomi.

Obrátil kříž. Na zadní straně byly iniciály MM. Někdo je tam vyryl. Nevypadalo to, že by šlo o nějakou značku od výrobce.

„MM,“ přečetl. „Spíš než iniciály to bude asi něco náboženského, nemyslíš?“

„Je to možné. Mohla by to být Matka Marie. Nebo snad nějaká římská číslice?“

Tom krucifix opatrně položil zpět na krk oběti.

„Je vysoká, ale odhadoval bych ji na sotva pětačtyřicet kilo,“ přemýšlel Emmet nahlas. „Jakmile ji vrah opřel o strom, pravděpodobně bylo poměrně jednoduché ji k němu přivázat.“

„I kdyby se bránila?“ zeptal se Tom.

„Nebránila se. Alespoň ne tady,“ odpověděl Emmet.

„Tohle není místo vraždy.“

„Co tím myslíš?“

„Tím chci říct, že ji pobodali někde jinde, kde vykrvácela, a až pak byla přesunuta sem. Tělo bylo do pozice umístěno posmrtně. Kdyby ji pobodali tady, bylo by tu mnohem víc krve. Proto jsem tě sem pustil tak brzy.“

„To myslíš vážně? Někdo ji sem dovezl a ukřižoval její mrtvé tělo?“

„Ano.“

Tom se zhluboka nadechl. Ulevilo se mu, že si žena ukřižování nemusela protrpět zaživa, ale z toho plynula další otázka.

„Jenže proč?“

Emmet zavrtěl hlavou. „Moje práce není vědět proč, nýbrž vám poskytnout informace o tom jak. Vypadá to, že vrah tím chtěl něco říct.“

Tom ho neposlouchal. Zíral na krev na ženině bradě.

Zdálo se, jako by ji někdo praštil do úst. Jenže…

„Bože na nebi!“

Emmet leknutím nadskočil. „Co?“

Tom vykulenýma očima hleděl mrtvé ženě do úst.

„Jazyk. Vyřízli jí jazyk.“

Kapitola 4

Jakmile patologický tým dorazil, Tom jim celou situaci shrnul. Nechal je pracovat a společně s Rayem vyrazil zpět k autu.

Pak dorazili první novináři. Oba detektivové ignorovali palbu otázek reportérů, nastoupili do auta a vnějšímu světu zabouchli dveře před nosem. S otázkami médií si budou muset poradit kolegové na velitelství, což jim Tom rozhodně nezáviděl.

„Ta Ellie tedy je, co myslíte?“ prohodil Ray a ze zadního sedadla zvedl ručník.

„Proč máš v autě ručník?“ zeptal se Tom překvapeně.

„Včera večer jsem si šel zaběhat na pláž. Vzal jsem si ho, abych se mohl osušit od deště a potu. Aby mi nebyla po cestě domů zima.“

„Je mi z tebe špatně.“

Tom setřel zamlžené okénko na straně spolujezdce a ihned toho zalitoval. Jeden z reportérů, jimž se vyhýbali, se vykuleně díval do auta, inspektorovi přímo do očí. Ten si povzdechl a otočil se k Rayovi, k okénku zády.

„Myslíte, že někoho má?“

Takhle to dělali vždycky. Když odcházeli od místa činu, mluvili o všem možném i nemožném, co se práce netýkalo. Byla to malá pětiminutová pauza, kterou se snažili oddálit nevyhnutelné. Znamenalo to také, že nemuseli rozebírat to, jak se Rayova zvolená práce vůbec neslučuje s jeho averzí ke krvi a násilným scénám. Některým lidem to připadalo k popukání, ale pro Raye to bylo ponižující.

„Tušil jsem, že se ti líbí, ale tohle přece nemyslíš vážně,“ odpověděl mu Tom. „Přijde ti začátek vyšetřování vraždy jako vhodný moment, kdy se jí začít dvořit? Stejně nechápu, jak jsi na ni dokázal v takové chvíli zírat. Co to o tobě asi říká z psychologického hlediska?“

Ray se na svého nadřízeného nevěřícně díval. „Dvořit se jí? Aha, pardon, já zapomněl, že ještě žijeme v osmnáctém století.“ Zvedl ruku k uchu a předstíral, že je to telefon. „To je pro vás, pane. Prý jim máte vrátit jejich terminologii. Vždyť jsem se jenom zeptal, jestli někoho má. Jen tak výhledově, chápete.“ Podrážděně zavrtěl hlavou.

O Rayovi by asi nikdo nikdy neřekl, že je nějaký donchuán. Kvůli náročné práci neměl moc času na to, někoho si hledat, ale podobně jako ostatním mužům kolem pětatřicítky, i jemu začínaly nepříjemně často chodit pozvánky na svatby přátel a on si jako starý mládenec už nepřipadal tak skvěle jako dřív.

Během dvaceti minut dorazil vedoucí NBCI, Národního úřadu kriminálního vyšetřování, Sean McGuinness. Tom sledoval, jak jeho auto prosvištělo okolo rostoucí skupiny reportérů, kteří polekaně nadskočili a utíkali na obě strany silnice.

Když velký šedovlasý muž vystupoval z auta, Tom z jeho gestikulování pochopil, že auto údajně nemohlo zpomalit kvůli silnému dešti a promáčené zemi.

Než si McGuinness všiml Toma a Raye, pár vteřin to trvalo. Dlouhými kroky došel k jejich autu, několikrát silně zabouchal na střechu a pak bez vyzvání otevřel dveře na straně řidiče. Mladý strážník, který dorazil s ním, ho doběhl a pokusil se mu nad hlavou přidržet deštník.

McGuinness ho mávnutím ruky odehnal. „Vážně? Opravdu si myslíte, že tady pomůže nějaký deštník?“ zahřímal a ukázal na zatažené nebe.

Mladý policista zrudl a odběhl pryč, ne však tak daleko, aby se na něj náčelník nedovolal.

„Máte tam sucho a teplíčko, pánové?“ štěkl na ně se silným houpavým přízvukem, podle nějž všichni ihned poznali, že pochází z hrabství Kerry. Z hlavy, kterou jim strčil do auta, odkapávala voda.

„Vy snad máte v autě minibar? Dáváte si irskou kávičku? Ne? Tak koukejte mazat ven!“ Poslední větu na ně přímo zařval.

Ray si připlácl dlaň přes ústa, aby se nezačal nahlas smát.

„Ne že se tam zase pozvracíš, mladej. To víš, už i my jsme se doslechli o tvém úžasném výkonu.“

Teď Ray zase poníženě svěsil hlavu, nejen kvůli té sarkastické poznámce, ale také si v tu chvíli uvědomil, že jeho vyvrženou snídani bude Ellie Byrneová nejspíš muset zabalit do sáčku na důkazy.

Tomovi se jeho podřízeného zželelo, a tak se rozhodl odvést řeč někam jinam.

Neochotně vystoupil z vyhřátého vozu. „Taky vás rád vidím, pane.“

Tom měřil přibližně 180 centimetrů, ale Sean McGuinness se nad ním tyčil jako obr. Byl velký na výšku i na šířku. Jeho působivá velikost a síla společně s hlasitou, dramatickou povahou z něj činila poměrně hrozivou figuru. Tom ovšem věděl, že je to jen maska. Sean byl pod neomaleným zevnějškem laskavým, dobrosrdečným a ohleduplným člověkem a s Tomem byli dlouholetými přáteli.

McGuinness ztišil hlas, aby ho nezaslechli reportéři stojící opodál.

„Mě by jen zajímalo, jak se někomu povedlo zavraždit ženu přímo na zadním dvorku ředitelství Garda Síochána.“

Jako by naznačoval, že Tomův tým si měl v parku včera rozbít stan a hlídkovat, aby zde náhodou někdo nepáchal nějaké trapné vraždy.

Náčelník nasál vzduch do tváří a pak ho zase pomalu vyfoukl ven. Rukama si prohrábl střapaté šedé vlasy a otřel z čela déšť, který mu stékal do očí a každou vteřinou ho mohl oslepit.

„Tohle je pro novináře jako nebeská mana. Se všemi těmi vraždami, co páchají gangy, škrty v rozpočtu a s naší interní politikou… nevím, jak tohle zvládneme.“

Tom soucitně přikyvoval. McGuinness se za pár let chystal jít do důchodu a Tom měl k jeho pozici cestu víceméně už vydlážděnou. A přesto nesnesl myšlenku, že by se jí reálně ujal. Nedokázal si představit, že by se měl stresovat tím, jak řídit celé oddělení za malé až žádné peníze, a přitom se vypořádávat s narůstajícím počtem zločinů, nemluvě o médiích, která každé drobné selhání policie veřejně komentovala.

„Už jste to slyšel?“ McGuinness se k němu spiklenecky naklonil. „V úterý musel jeden strážník v Donegalu poprosit oběť domovní loupeže, aby ho přijela vyzvednout na stanici. Kdo to kdy viděl? Mají na celou stanici jen jedno auto a to bylo v tu dobu zrovna na výjezdu.“ Zavrtěl hlavou. „No nic. To teď není důležité. Tahle žena…,“ pokynul rukou směrem ke stromům, „… nedovolíme interním problémům, aby nám pokazily i tenhle případ, co říkáte, Tome?“

Když došli do kotliny, dva asistenti patologů zrovna prohlíželi hřebíky v rukou ukřižované ženy a snažili se vymyslet, jak je ze stromu vypáčit, aniž by přitom poškodili její dlaně. McGuinness se rozhlédl, celý výjev vstřebal a pak se okamžitě otočil na podpatku, aby od něj mohl zase utéct.

„Matko Boží, Panno Marie na nebesích!“ Pokřižoval se, což byla reakce muži v jeho věku odpovídající, ale vzhledem k okolnostem naprosto nevhodná.

Tom zaslechl, jak za nimi Emmet křičí: „Tohle není žádná zatracená turistická stezka!“

„Bože můj, Tome. Co kdyby sem zaběhlo nějaké dítě a vidělo to tady?“

Naproti nim šla Ellie s plastovými sáčky na důkazy, které se chystala odeslat do laboratoře.

„Našli jste něco?“ zeptal se Tom.

Ellie pokrčila rameny. „Je to veřejný prostor. Relevantní by mohlo být všechno, ale je dost možné, že nic z toho není. Přece víte, čím je tohle místo proslulé, ne?“

Tom se podíval na McGuinnesse a oba muži zavrtěli hlavou.

Ellie pozvedla obočí. „No přece prostitucí. Mladí kluci si sem vozí svoje zákazníky.“

„To si děláš legraci,“ zakuckal se Tom. „Jak to víš?“

„Já myslela, že to ví každý. Vždyť máme přece sídlo jen asi dva kilometry odsud.“

Technický odbor se nacházel u ředitelství Gardy, které leželo hned u North Circular Road, vedle vchodu do parku, na jejich zadním dvorku.

„Takže není pochyby o tom, že ji našli poměrně rychle,“ řekl Tom.

Sean McGuinness zavrtěl hlavou. „Barbarské. To je jediné slovo, které se tady hodí. Ten vrah je zvíře. A když už mluvíme o zvířatech… nikdo ať nemluví s tou smečkou vzteklých psů za kordónem. Jakmile zjistíme nějaká fakta, svoláme tiskovou konferenci.“

Kapitola 5

Když dorazili na stanici Gardy v Blanchardstownu, měli tam již přidělenou vyšetřovací místnost. Jako vedoucí odboru vražd se Tom většinou pohyboval na Harcourt Street v jižní části města, ale tam se to každý den hemžilo lidmi. Když to bylo jen trochu možné, přesouvali se s týmem na stanici, která byla nejblíže jejich aktuálnímu místu činu. Bylo pro něj příhodné, že stanice v Blanchardstownu byla blízko jeho bydlišti, a on na ni tím pádem byl zvyklý.

Zrovna opatrně usrkával podezřelou černou tekutinu, když dovnitř vešel Ray se dvěma polystyrenovými kelímky z Bistra, jejich nejoblíbenější restaurace v okolí.

„Aha, vy už kafe máte.“

„Kafem bych to úplně nenazýval.“ Tom se vděčně natáhl po jednom z kelímků. Instantní káva byla podle jeho názoru urážkou lidstva. Pokud jste nebyli ochotní namlít si kvalitní zrna a nahřát si mléko, klidně jste svůj kofein mohli přijímat z plechovky s colou.

„Máme nějaké další pokyny od náčelníka?“ Ray kývnul směrem k telefonu v Tomově druhé ruce.

„Ano. Chce, abychom to vyřešili do večerních zpráv.“ Místnost se do hodiny zcela zaplnila. K detektivům, kteří na místě činu byli již ráno, se přidali čtyři další členové týmu a také seržant místní stanice, Ian Kelly, jemuž přátelé kvůli jeho zcela plešaté hlavě láskyplně přezdívali Chlupáč.

Ian začal rovnat fotografie, které jim zaslali kriminalisté. Na záběrech byly zachyceny veškeré hrůzné detaily zranění zavražděné ženy. I zkušenější z detektivů byli fotografiemi znechuceni.

„Dobře, tak začneme,“ vzal si slovo Tom. „Naším úkolem je odhalit příběh této ženy. Kdo to je? Kdo jí tohle udělal? A proč?“

Tom se odmlčel. Byl si dobře vědom toho, že všichni muži i ženy v místnosti se nemohli dočkat vánočních svátků. Měli za sebou dlouhý a náročný rok.

„Jste nejschopnější detektivové, které máme. A vy to víte. Proto jste členy naší jednotky. Tenhle případ bude asi pořádný oříšek, ale já bych si na jeho rozlousknutí lepší tým, než jste vy, nemohl přát.“

„O nikoho jiného si ani říct nemůžete,“ odfrkl si Ray. Ostatní se zasmáli.

Inspektor se usmál. „To je pravda. Tento případ nás nejspíš na nějakou chvíli zaměstná, McGuinness nám ale aspoň mezitím naše stávající případy odložil. Tohle má nejvyšší prioritu.“

Při těch slovech se zahleděl na Michaela a vzpomněl si na jeho mladou ženu truchlící doma nad ztrátou dítěte. Měl by tady s nimi vůbec být?

Michael si všiml, že na něm ulpěl Tomův zkoumavý pohled. Potřeboval tady být tak moc, že to ani slovy nedokázal vyjádřit.

Tahle vražda byla sice příšerná, ale aspoň to byla příšernost někoho jiného. Nebyla to jeho ztráta. Nebyla to bolest, která ho ničila každou noc, kdy Anne ležela na druhém konci postele s obrovskou prázdnotou uvnitř a touhou po dítěti, které už nebylo.

Kolegové o Michaelově ztrátě věděli. Nevěděli však, že manželský pár se o dítě snaží už pět let a že tohle bylo poprvé, kdy se dostali za pomyslný milník dvanácti týdnů. Tentokrát byla Anne těhotná osmnáct týdnů, a přesto to skončilo tragédií.

Zoufalství muselo být na Michaelově tváři vidět, protože Tom se mu do očí vydržel dívat jen krátký okamžik, než pohled odvrátil.

„Tak dobře. Co zatím máme?“

Ray se nervózně postavil. Vždycky byl nesvůj, když měl být středem pozornosti.

V tu chvíli se dveře konferenční místnosti otevřely a vstoupil mladý strážník tlačící před sebou vozík s jídlem.

„Omlouvám se, Rayi,“ ozval se znovu Tom. „Nechal jsem nám poslat pro oběd. Máme před sebou hodně dlouhý den.“

Detektiv seržant chtěl mít vystoupení co možná nejdřív za sebou, zbytek týmu se ovšem zatvářil vděčně. Několik z nich už předtím nedočkavě pokukovalo po hodinách a přemýšlelo, jestli jim nezačne nahlas kručet v žaludku. A co bylo ještě lepší, Tom jim sendviče a nápoje objednal z restaurace Bistro.

Když se ujistil, že všichni z týmu mají v ruce dostatek jídla a že si Ray zrovna ukousl obzvlášť velké sousto, vyžádal si inspektor v místnosti klid.

Jeho zástupce se málem zadusil. Zbytek členů týmu, na nichž neleželo břímě veřejného vystupování, si dál bezstarostně žvýkal a pobaveně sledoval, jak se Ray snaží sousto spolknout.

To by ho mělo od té nervozity trochu rozptýlit, myslel si Tom.

To je ale nesnesitelnej starej parchant, pomyslel si Ray.

„No dobře,“ vzpamatoval se nakonec po hlubokém nádechu. „Dobrou zprávou je, že patologové našemu případu také přiřadili nejvyšší prioritu a pitvu budou mít hotovou ještě dnes. Po předběžném ohledání těla odhadují věk oběti na sedmdesát pět až osmdesát let. Už teď mají za to, že šest bodných ran bylo do jejího těla možná zasazeno obyčejným kuchyňským nožem. Zatím mi to nepotvrdili. Vypadá to ovšem, že tou stejnou zbraní jí vrah vyřízl i jazyk. V tu chvíli byla ještě naživu, ale v době, kdy jí do hrudníku vyřezával slova a křižoval ji, byla už pravděpodobně mrtvá.“

Když uslyšeli o vyříznutém jazyku, ti z detektivů, kteří ráno nebyli na místě činu, zalapali po dechu. Pohledy jim přelétly zpátky k fotografiím na stěně, na nichž se snažili najít nějaké známky tohoto odporného činu. Ti se slabšími žaludky pak diskrétně odložili sendviče zpět na papírové talířky.

Ray si odkašlal. „Čas smrti se odhaduje na jedenáct hodin včera dopoledne, tedy ve čtvrtek. Zatím na jejím těle nenašli nic, z čeho bychom mohli získat DNA útočníka. Nemá žádné ulomené nehty, žádné známky toho, že by se bránila. K tomu se ještě za chvíli vrátíme. Technický odbor má z místa činu spoustu materiálu, jímž se musí prokousat, ale nevíme jistě, jestli vůbec něco z toho bude relevantní.“

Sklopil oči k poznámkám. „Patolog říkal, že to vypadá, jako by ji někdo uhodil zezadu do hlavy tupým předmětem. V ráně na hlavě nejsou žádná viditelná vlákna, odhaduje to tedy na kovový nástroj, například z hliníku.“ Všichni v místnosti sebou cukli, když si představili, jak zbraň naráží do hlavy staré ženy a její lebka vydává praskavý zvuk.

„Tady útočník trochu zariskoval, protože silnější rána mohla způsobit vnitřní krvácení a zabít ji rovnou. Patologové také našli na rukou a nohou oběti vzorované otlaky od pout, což naznačuje, že nějakou chvíli byla přivázána například k židli. Takže pokud byla omráčená a pak znovu nabyla vědomí, vysvětlovalo by to nepřítomnost obranných zranění. Na pravé ruce jí našli též tržné ranky od skleněných střepů.“

Ray si z čela setřel vrstvičku potu. Sice dokázal uběhnout deset kilometrů a téměř se u toho nezapotit, ale postavit se před místnost plnou lidí a něco prezentovat pro něj byl stres jako žádný jiný.

„Zatím nám nemohou přesně říct, kdy byla přesunuta do parku. Chladné počasí jim komplikuje výpočty. Tou dobou, co jsme tam dojeli, už tam byla celou noc. Patologové si myslí, že ji tam přenesli ve čtvrtek večer. A nakonec: všichni víme, že patologové neradi teoretizují, ale v tomto případě náš doktor spekuluje, že první bodná rána do srdce v kombinaci s vyříznutím jazyka způsobila infarkt myokardu. Ten ji pravděpodobně zabil, tyto domněnky se nám ovšem nepotvrdí, dokud nebude provedena kompletní pitva.“

V místnosti zavládlo ticho.

Ray pokývnul na Toma a ten se postavil.

„Tak jo, lidi. Problém je následující. Nevíme, kdo ta žena je, proč byla zavražděna, kde byla zavražděna a ani kým. Takže vlastně nevíme vůbec nic. Obávám se, že musíme startovat ze stoje.

Prioritou je prozatím oběť identifikovat. Odpoledne svoláme tiskovou konferenci a zveřejníme výzvu pro svědky. Tělo nechali ve Phoenix Parku, někdo musel něco vidět. A taky chci toho anonymního volajícího…“

„Pane, a co ten nápis?“ přerušil ho Michael.

„Vezmeme-li v úvahu ještě to ukřižování, určitě tam bude nějaký náboženský podtext,“ přidala se Laura.

„Možná dokonce i satanistický prvek?“ spekuloval Ian.

„Jenže si nevybavuji, že by se něco takového v Irsku kdy stalo. Satanisté navíc používají symbol obráceného kříže, ne?“ Naklonil hlavu mírně doleva a podíval se na fotografii mrtvé ženy, jako by si ji představoval ukřižovanou vzhůru nohama.

Laura na něj znechuceně zírala.

„Proč ji nechal v parku?“ zeptala se Bridget, jedna z dalších členek týmu. „Ta kotlina je sice trochu odlehlá, ale pořád se do ní dá bez problémů dostat. Kdyby ji místo toho odvezl někam do hor za Dublin, možná by ji nikdo nikdy nenašel.“

„On chtěl, abychom ji našli,“ odpověděl Tom. „Dozvěděli jsme se, že tu oblast využívají mladí prostituti. To znamená, že je sice mimo hlavní cesty, ale lidé tam přesto chodí. Ten, kdo ji tam ukřižoval, musel pracovat rychle. Vrah každopádně riskoval, že ho někdo přistihne. Já si ale pořád říkám, proč vyřezávat jazyk? Co se nám tím vrah snaží říct? Že ji umlčel navždy? Že to byla lhářka?“

„Musí pro mučení vždycky být důvod?“ vložil se do diskuze Michael. „Jazyk jí mohl vyříznout čistě proto, aby přestala křičet.“

Tom si ovšem krutý čin nebyl schopen nijak odůvodnit a zavrtěl hlavou.

Inspektor pak jednotlivým členům týmu přidělil úkoly a schůzi ukončil. Když detektivové začali z místnosti odcházet, obrátil se k Rayovi.

„V kolik včera začalo pršet?“

„Někdy kolem třetí, pršelo pak celý den. Běhal jsem v tom, takže to vím jistě.“

Tom si povzdechl. Pokud pršelo, v parku ve čtvrtek večer pravděpodobně nebylo moc lidí, natož v jeho zapadlejších částech.

„Necháme připravit identikit pro případ, že ji nikdo nenahlásí jako pohřešovanou,“ řekl.

„Předpokládám, že rodině to budeme oznamovat my dva?“

„Ano. Pokud nějakou najdeme.“ Tom zkřivil obličej. Co by bylo horší? říkal si.

Muset to oznamovat rodině, nebo zjistit, že oběť žádnou rodinu neměla?

Kapitola 6

Tom se podíval na číslo a adresu, které si právě zapsal.

„Jste si tím jistí? Ten anonymní volající použil svou domácí pevnou linku?“

„Samozřejmě, že jsme si tím jistí. Jak už jsme řekli vašemu detektivovi, to by dokázal vysledovat každý.“ Tím chtěli říct: neplýtvejte naším časem na tak bolestně jednoduché úkoly.

„Tak vám děkuji,“ odpověděl inspektor stroze a přitom doufal, že expert z IT oddělení nebyl takhle nepříjemný i na Lauru.

Ještě jednou si číslo nevěřícně přečetl. Jakého génia napadlo zavolat na policii anonymně ze své vlastní pevné linky?

Zrovna ve chvíli, kdy se chystal poslat policejní auto pro Gerarda Pootse, jejich nově identifikovaného anonymního volajícího, zazvonil mu telefon. Na displeji zasvítilo jedno z interních policejních čísel.

„Prosím,“ ohlásil se.

„Pane, na recepci čeká muž jménem Gerard Poots. Tvrdí, že právě on nahlásil to mrtvé tělo v parku.“

Tom se opřel do židle. Zvláštní. Že přišel zrovna na tuto stanici…

„Pošlete ho do výslechové místnosti a za ním tam pošlete detektivy Geoghegana a Brennanovou.“

Podíval se na hodiny. Bylo osm hodin večer a on chtěl jít domů. Pokud se pachatel rovnou nepřiznal sám, ještě nikdy se mu případ hned první den vyřešit nepodařilo. Na tiskové konferenci se sešla spousta reportérů a zpráva o vraždě momentálně běžela ve všech médiích, která potřebovali. Hrůzné detaily vraždy si prozatím nechali pro sebe a do světa vypustili pouze popis oběti a místo, kde ji nalezli.

Do dvaceti čtyř hodin díky tomu získají její identitu. Nebo v to alespoň doufal. Jako pohřešovanou ji zatím nikdo nenahlásil.

Vzal do ruky telefon, aby zavolal Rayovi, když tu se otevřely dveře.

Ray nakráčel dovnitř s telefonem v ruce. „Volal jste?“

„Kdyby jen takhle pohotově reagovali všichni moji podřízení.“

Ray obrátil oči v sloup. „Ten volající je dole.“

„Já vím, a dokonce i vím, kde bydlí.“

„Opravdu? A to ho ještě ani nikdo nevyslýchal. Jste třída.“

„Poslal jsem tam Lauru a Michaela, aby ho trochu oťukali, než na něj vytáhneme svoje nejlepší zbraně.“ Žertovně zvedl paži a zaťal biceps. Po letech plavaní a běhání měl svaly na končetinách ještě celkem vyrýsované, ale zároveň seděl v místnosti s mužem na vrcholu fyzických sil, který k tomu navíc každý den cvičil. Povzdechl si a zabručel: „Stařičký muž je chatrný jako rozedraný plášť na tyči.“

Ray poklepal prsty na okraj stolu a nadzvedl jedno obočí.

„Nezapomněl jste si vzít léky?“

„To je z básně Williama Butlera Yeatse, ty nevzdělanče,“ odsekl Tom.

O dvacet minut později přišli do Tomovy kanceláře Laura a Michael. Hned začali vrtět hlavami.

„Nechali jsme ho tam, Ian s ním právě sepisuje oficiální výpověď,“ hlásil Michael. „Emocionálně je to naprostá troska, všechny své problémy na nás vyzvracel hned, jak jsme vešli. Je to advokát, ženatý, a toho kluka si v parku zaplatil někdy kolem půlnoci. Není to úplně příjemný člověk, ale pokud tu ženu zabil on, zaslouží si minimálně nominaci na Oskara. Tvrdí, že když včera volal, byl v šoku. Děsil se, že by manželka mohla zjistit, co po nocích provádí. Skoro se tvářil, jako by někdo zneužíval jeho. Každopádně tam nic neviděli ani neslyšeli, ale říkal, že…“ Michael zakašlal. „V jednu chvíli zmínil, že mu prý připadalo, jako by je někdo sledoval. To ale mezi touhle sortou lidí údajně není neobvyklé, a tak si zapnul svítilnu na mobilu, aby se rozhlédl po kotlině. A právě tehdy zahlédli naši oběť, zpanikařili a utekli. Nebyl nám schopný říct jméno toho kluka, ale o to už se postarají na mravnostním. Touhle dobou už nejspíš všem kamarádům vykládá, co se mu stalo. Pootsovi právě odebírají vzorek DNA.“

„Já myslím, že bychom ho měli zatknout za to, že si platil prostituta. Viděl jsem, jak ti kluci vypadají,“ vložil se do toho Ray. „Je mi jich líto.“

„Já vím,“ řekl Tom. „Ale představ si, jak by se pak cítili další potenciální svědci. Když jeden z občanů předstoupí se svým svědectvím a hned ho zatknou. Pejskaři se pak nebudou snažit si vybavit, jestli zahlédli vraha, ale jestli náhodou nezapomněli sebrat po psovi hovínka.“

„No dobře,“ připustil Ray. „Takže pro dnešek jsme skončili.“

„Ano. Sejdeme se ráno v osm a uvidíme, jak to bude vypadat. Doufám, že si nikdo nic neplánoval na víkend.“

Tomovi se podařilo dostat z budovy, aniž by přitom narazil na někoho dalšího, kdo by ho mohl zdržet ještě víc. To bylo jednou z výhod této předměstské stanice. Kdyby ho Sean McGuinness přistihl, jak odchází z práce v tuto hodinu, ještě by ho obvinil, že si bere půl dne volna.

Zamířil k autobusové zastávce. Spoj jedoucí do města ho k jejich domu na Blackhorse Avenue přiblíží dostatečně na to, aby zbytek cesty snadno došel pěšky. Sice mohl někoho požádat, aby ho domů odvezl autem, ale dnes potřeboval trochu času o samotě.

Posadil se a na vzácně jezdící noční autobus čekal jako anonymní promrzlý muž. Ze sluchátek mu přitom do uší hlasitě vyhrával duet Lovců perel z Bizetovy opery. Slavnou skladbu bezcitně přerušil jeho vyzváněcí tón.

Volal Ian Kelly.

„Právě jsem odešel,“ ozval se Tom do telefonu. „Co se děje?“

Ian váhal a neodpovídal. Tom cítil, že ho něco rozrušilo.

„Identifikovali jsme ji. Aspoň si to myslíme. Doufám, že sedíš. Tomuhle nebudeš věřit.“

„Cože? Tak kdo to je?“

Ian se zhluboka nadechl. „Je to jeptiška, Tome.“ Inspektor v tu ránu zbledl v obličeji.

„Bože můj,“ zašeptal.

„Myslím, že zrovna s tímhle Bůh neměl moc co dočinění,“ odpověděl Ian. „Ráno přijede jiná jeptiška z Limericku, která ji má identifikovat. Řekla nám ale, že matku představenou Attraktu, tak se mimochodem jmenovala, už pohřešují od předvčerejška a že odpovídá popisu.“

„Z Limericku? Tak to překračuje rovnou několik hranic… několika hrabství, myslím.“

„Dvě hodiny autem, pokud na to šlápneš, a předpokládám, že když máš v kufru mrtvolu, tak bys na to asi šlápl pořádně.“

„No, kdybych já měl v kufru mrtvolu, tak bych asi nerad, aby mě někdo zastavil kvůli překročení rychlosti, Iane. Sakra, co to říkáme?“

„Promiň.“

Tom se snažil novou informaci zpracovat. Je možné, že pohřešovaná jeptiška z Limericku by mohla být jejich mrtvou ženou v Dublinu?

„Tome, víš… já měl takový pocit, že by to mohla být jeptiška.“

Po válce byl každý generál.

„Na schůzi jsme mluvili o tom, že by případ mohl mít náboženský rozměr. Myslíš, že se někdo snaží útočit na katolickou církev?“ přemýšlel Tom nahlas.

„Poslední dobou se v médiích hodně mluvilo o církvi a zneužívání. Ale mně přišlo, že tam šlo hlavně o kněze.“

„Převážně ano,“ odpověděl Tom. „Proč mám takový pocit, že jsme právě otevřeli Pandořinu skříňku?“

„Protože to tak je. Se sestrou Konceptou se setkáte zítra ráno v deset hodin vedle márnice na stanici Store Street. Zavolám to i Rayovi.“

Tom zavěsil a zahlédl, jak zpoza roku vyjíždí jeho autobus. Těsně za ním jel další vůz se stejným číslem.

Něco na těch Murphyho zákonech bylo.

Inspektor šel svižnou chůzí okolo žulové zdi, která obíhala okolo Phoenix Parku. Naproti této zdi žil už přes dvacet let. Park byl oblíbený u všech obyvatel Dublinu, ovšem těm, již bydleli hned u něj, přinášel radosti dvojnásob. A teď byla uvnitř něj vystavená znetvořená mrtvá žena. Její vražda se stane jedním z mála pochmurných příběhů, které jsou skvrnou na kráse parku.

Tom už byl dost starý na to, aby si živě pamatoval na vraždu Bridie Garganové. Mladá zdravotní sestřička se v parku za bílého dne roku 1982 opalovala, když ji nepříčetný mladý zbohatlík Malcolm MacArthur umlátil k smrti, aby jí mohl ukrást auto.

Dnešní nález byl ovšem kategorie sama o sobě.

Tom si na chodbě sundal boty, rozvázal si kravatu a podivil se, proč je v domě takové ticho. Dveřmi do obývacího pokoje zahlédl neozdobený vánoční stromek. Jeho vůni ucítil ještě předtím, než ho uviděl.

Louise a Maria seděly u kuchyňského stolu uprostřed jejich rozlehlé kuchyně a zároveň jídelny a tiše spolu hovořily. Jazyk jejich těl ho znervózňoval. Maria byla zcela jasně rozrušená.

Když ho uviděla, Louise se okamžitě narovnala. Dcera jen zaúpěla a schovala si tvář do dlaní.

„Tome, jsi tady brzo.“ Jeho manželka zněla provinile. Inspektor střelil pohledem po hodinách. Rychle se zamyslel, jestli už bylo moc pozdě na to, aby se otočil a šel ještě na pivo.

„Nijak zvlášť.“ Tázavě kývnul směrem k Marii.

Louise se zase zhroutila na židli. Krásný obličej měla zkřivený úzkostí. „Chtěla ti to říct dnes večer, ale s tím vším, co se mezitím stalo…“

„Co se děje?“ Tom najednou zpozorněl.

Když bylo potřeba, dokázal okamžitě nechat práci prací a soustředit se na rodinu. Ať už se dělo cokoliv, byla pro něj vždycky na prvním místě.

Přitáhl si židli a sedl si vedle dcery. Ta zůstala nehybně skloněná s hlavou skrytou pod rukama. Přes paže jí visely dlouhé kaštanové vlasy. Jak tam tak v této poloze seděla, Tomovi připadalo, jako by jí znovu bylo deset let.

Něžně jí položil ruku na loket.

„Musíš mu to říct,“ nabádala ji Louise.

„Jenže když to je taková potopa,“ zamumlala Maria.

„Cože? Nemyslíš snad…,“ začal Tom.

„Tome, prostě ji vyslechni,“ pokárala ho Louise.

„Vždyť já ji poslouchám. Řekla, že je to potopa, čemuž úplně nerozumím.“

„Potupa! Řekla jsem potupa!“

Tentokrát se zpod vodopádu vlasů ozvala zřetelněji.

Je přece jasné, že když to bude mumlat do stolu, nikdo nebude rozumět, co říká, pomyslel si Tom.

„Co se děje?“ povzdechl si a v hlavě za otázku přidal ještě slovo „tentokrát“.

Maria znovu zaúpěla.

Tom se zhluboka nadechl a pokoušel se zachovat klid.

„Mrzí mě, že jsi rozrušená. Jen potřebuju vědět, co je za problém, abych ti s ním mohl pomoci. Jsem tady pro tebe. Máš nějaké potíže? Se školou?“

Maria se podívala na matku, jako by mezi sebou ženy dokázaly vést konverzaci i beze slov. Jeho dcera se díky tomu dokázala narovnat a dát se trochu dohromady. Setřela si slzy z očí, hlasitě povzdechla a vzlykavě škytla.

A pak to na něj vychrlila.

„Vím, že to pro tebe bude šok, tati, ale nejsem zdaleka první a nebudu ani poslední. Jsem těhotná…“

Kapitola 7

Osmadvacetiletá Laura Brennanová ke své věčné hanbě ještě pořád bydlela u rodičů.

Ještě před několika lety žili v okrese Kerry. Ale pak zemi těžce zasáhla ekonomická krize a na jihozápadě Irska začalo být pracovních míst pomálu. Přestože Laura profesionálně v řadách policistů vynikala, její rodiče měli obavy o vyhlídky zbylých čtyř potomků v rodinném hnízdě.

Laura je dokázala pochopit. Většina jejích spolužáků tou dobou už emigrovala a ona se obávala, že její mladší bratři a sestry půjdou v jejich šlépějích.

Pak otcova matka zemřela a svému jedinému synovi zanechala svůj dům v Dublinu. Lauřin otec, který byl policistou těsně před důchodem, si v Dublinu našel kancelářskou práci krátce předtím, než Lauře v hlavním městě nabídli první detektivní pozici. Město se sice z ekonomické krize vzpamatovávalo také, ale pořád mělo jejím sourozencům víc co nabídnout stran pracovních pozic. Stěhování za to stálo, i když bylo velmi nepříjemné, obzvláště pro Lauřinu matku, jež v Kerry strávila celý dosavadní život.

Laura si unaveně odmotala šálu z krku a přehodila ji přes hromadu kabátů visících na konci zábradlí.

Její šestnáctiletý bratr Daithí, jeden z rodinných dvojčat benjamínků, s hromovým rachotem seběhl dolů po schodech s miskou hroznů v ruce. Na posledním schodu se zastavil a začal se pohupovat na patách.

„Tak co ta stařena v parku, bylo to nechutný? Co jí udělali? Rozřezali ji?“

Laura vydala znechucený povzdech. „Daithí, ty jsi občas opravdu šílenec.“

Bratr si hodil do úst jednu bobulku a s širokým úsměvem začal přežvykovat. „Fuj! Vždyť tam jsou pecky. Kdo by kupoval hrozny s peckama? To snad máma nemyslí vážně.“ Z obývacího pokoje se vynořil Lauřin druhý bratr Donncha a zastoupil jí cestu z druhé strany.

„Někdo si dal tu práci a vyšlechtil hrozny bez semínek,“ řekl Donncha s pohledem upřeným na Daithího. „Kdyby jen šlo vyšlechtit lidi tak, aby se už nerodili blbečkové. Nějak zastavit jejich rozmnožování.“

„Doufám, že tím nemyslíš mě!“ ohradil se jeho mladší bratr pobouřeně.

Laura se rozesmála.

Donncha byl v rodině po Lauře nejstarší. Po prvních poměrně bouřlivých letech, od jejích čtyř let, kdy matka přinesla nevítaného vetřelce domů z porodnice, se z nich stali nejlepší přátelé. Museli se spojit proti těm třem, co se objevili potom.

„Já bych si ráda dala vanu a trochu si odpočinula,“ zasténala Laura. „Nemohli bychom dát děti už spát?“

Donncha se zasmál. „To bohužel. Máma ti schovala večeři, mimochodem. Maso a brambory s mrkví.“

„Co taky jiného? Kdyby se někdy rozhodla uvařit kari, asi by mě kleplo.“ Usmála se na bratra spikleneckým úsměvem a zamířila hledat jídlo do kuchyně.

Otec seděl v rohu místnosti ve svém hráškové zeleném polohovatelném křesle. Když se stěhovali, matka se okamžitě chopila příležitosti dostat tento pohoršující kus nábytku pryč ze svého obývacího pokoje pod záminkou, že na něj v novém domě nebude dost místa. Barva křesla se jí nikdy nelíbila, vždyť „se zelenou se v obývacím pokoji prostě nedá pracovat“, a byla rozhodnutá zařídit si místnost podle svých představ.

V porovnání s následnou válkou o umístění křesla vypadala bitva o Alamo jako přátelská roztržka nad pivem. Kompromis, k němuž obě strany neochotně dospěly, byl umístit křeslo do kuchyně, na půl cesty mezi černou koženou sedací soupravou v obývacím pokoji a popelnicemi venku před domem.

Ukázalo se však, že toto rozložení rodičům vyhovovalo. Matka ráda pekla a otec rád seděl v kuchyni. Takhle si spolu mohli povídat, zatímco on si napůl četl noviny a ona prosívala, míchala a hnětla.

„Ach, tady jsi, maličká. Sedni si u nás a uvolni se. Božíčku, ta tvoje pracovní doba.“

Matka se okolo ní začala přičiňovat a usazovat ji na její židli. Každý člen rodiny měl jednu přidělenou a pouze velmi nerozvážný člověk by se odvážil sednout na místo, které mu nepatřilo.

Lauřinu matku nikdy ani na vteřinu nenapadlo, že by do její kuchyně mohl vkročit někdo, kdo už jedl. Byla součástí generace, jež považovala za svou povinnost nakrmit kohokoliv, kdo překročí jejich práh.

V tuhle chvíli si Laura uvědomila, že hlady už málem šilhá. Hrůzný objev z dnešního rána ji o chuť k jídlu poněkud připravil, takže celý den přežívala převážně na kofeinu. Domácí jídlo uvítala. Matka jí naservírovala šťavnaté pečené kuřecí prso s máslovou bramborovou kaší a glazovanou mrkví.

Lauře se líbila představa, že by si sama vařila. A že by si do jídla možná přidávala i takové exotické ingredience, jako byl česnek nebo zázvor. Ale když před ni někdo po takto náročném dni postavil teplou, s láskou uvařenou večeři, rozhodně si nestěžovala.

Když si jídlo štědře polévala omáčkou, otec ji s brýlemi posazenými na špičce nosu sledoval přes okraj novin.

„Dáš si k té omáčce i nějakou večeři?“

Donncha za ní přišel do kuchyně. „Sakra, holka z Kerry se nezapře…,“ poznamenal, když viděl, jak si jídlo cpe do úst.

„To je opravdu strašné, co se dneska stalo.“

Matka se plynule přesunula od jedné práce k druhé a nyní umývala nádobí ve dřezu umístěném přímo vedle zbrusu nové myčky na nádobí, kterou jim Laura po stěhování koupila.

„Ale no tak, Kaye,“ napomenul ji otec.

„Však jsem to jen tak poznamenala, Jime. Neptám se jí na žádné detaily. Je to opravdu strašná věc, když si stará žena nemůže ani…“ Kaye se odmlčela a zamyslela se, co by tak žena mohla před smrtí v parku dělat. „Vyjít ven na procházku…“ Na chvíli přestala umývat nádobí a zahleděla se na svůj odraz v kuchyňském okně. „Už bude skoro čas koupit stromeček.“

Nikdo od Laury nečekal, že jim bude vyprávět o tom, co dělá v práci. Jim pracoval u Gardy celý život, takže všichni věděli, jak se věci mají. Občas si ale Laura přála, aby měla doma přítele nebo nejlepší kamarádku, kterým by mohla prostě říct „Dneska jsem měla strašný den!“ a nemuset si pak vyslechnout přednášku o profesionalismu.

Ucítila, jak jí v kapse vibruje telefon, a začala si nadávat, že tu pitomou věc zapomněla vypnout.

Nenápadně ho vytáhla ven a na displeji viděla blikat číslo Bridget. U nich v práci moc žen nebylo, a když Laura začala pro NBCI pracovat, byla ráda, že tam potkala další mladou ženu. Ze zkušeností věděla, že existuje určitý typ žen profesionálek, které rády šplhají po profesním žebříku nahoru a pak ho za sebou pro jistotu vytáhnou, aby za nimi nikdo jiný vylézt nemohl. Laura ale byla toho názoru, že ženy by se měly navzájem podporovat. Když zjistila, že Bridget tento názor sdílí, rychle se z nich staly dobré kamarádky.

„Tohle musím vzít, promiňte,“ omluvila se a zvedla se od stolu.

„Doufám, že to zase není práce…,“ nesl se za ní matčin hlas do chodby.

„Bridget.“

„Ahoj. Jsi doma?“

„Jasně, tak tak jsem stihla večerku. Co ty?“

„Volám ti, abych se zeptala, jestli máš pořád zájem najít si vlastní bydlení.“

„Jako bys mi četla myšlenky. Jasně, že mám. Ale vlastní byt si nemůžu dovolit a s cizími lidmi bydlet nehodlám. Moje rodina je sice občas taky bláznivá, ale pořád je to moje rodina.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S našim požehnáním.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.