Přeložil Ladislav Šenkyřík

THE COCKROACH

Copyright c Ian McEwan 2019

Translation c Ladislav Šenkyřík, 2020

ISBN 978-80-207-1955-3

Timothymu Gartonu Ashovi

Tato novela je smyšlená. Jména a postavy jsou dílem autorovy imaginace a jakákoli podobnost se skutečnými šváby, ať už žijícími, či mrtvými, je čistě náhodná.

JEDNA

Když se Jim Sams – chytrý, ale v žádném případě nějak zvlášť důmyslný tvor – jednou ráno probudil z nepokojných snů, shledal, že se v posteli proměnil v jakousi nestvůrnou obludu. Hodnou chvíli zůstal ležet na zádech (nebyla to zrovna jeho oblíbená poloha) a zděšeně sledoval svá vzdálená chodidla a skrovný počet údů. Pouhé čtyři, samozřejmě, a navíc docela nepohyblivé. Jeho hnědé nožky, po nichž už začínal pociťovat jistou nostalgii, by teď vesele komíhaly vzduchem, byť by to bylo sebevíc beznadějné. Ležel nehybně, odhodlaný nepodlehnout panice. V jeho ústech se krčil jakýsi mokrý orgán, plátek slizkého vlhkého masa – bylo to odporné, obzvlášť když se sám od sebe pohnul, zkoumal obrovskou dutinu úst a přejel, jak si Jim s tlumeným znepokojením uvědomil, po řadě obrovitánských zubů. Upřeně si prohlížel své tělo po celé délce. Zbarvením bylo od ramen až po kotníky bleděmodré, s tmavším modrým lemováním kolem krku a na zápěstích a na ničím neděleném hrudníku se nacházelo ve svislé řadě za sebou několik bílých knoflíků. Lehký vánek, který přerývaně přes tělesnou schránku foukal a přinášel vůbec ne nepřitažlivou vůni rozkládající se potravy a alkoholu z obilí, rozpoznal jako vlastní dech. Vidění měl neužitečně zúžené – škoda jeho složených očí – a všechno, co viděl, bylo nesnesitelně barevné. Začínal chápat, že jakousi groteskní proměnou se teď jeho zranitelné tělo nachází vně jeho kostry, a z té tudíž nic nevidí. Jakou útěchou by mu bylo, kdyby mohl zahlédnout alespoň kousek oné důvěrně známé perleťové hnědi.

To všechno bylo dost znepokojivé, ale když se probral k plnějšímu vědomí, vzpomněl si, že má nějaké významné, osobní poslání, i když si v tu chvíli nedokázal vybavit, o co by mělo jít. Přijdu pozdě, pomyslel si, když se pokusil zvednout z polštáře hlavu, která musela vážit přinejmenším pět kilo. Tohle je tak nefér, pomyslel si. To jsem si nezasloužil. Kouskované sny měl hluboké a divoké, pronásledovaly ho v nich pronikavé hlasy, jež se neustále tříštily v proplétajících se ozvěnách. Teprve teď, když mu opětovně klesla hlava, začínal dohlížet za odlehlou stranu spánku a do mysli se mu vracela mozaika vzpomínek, dojmů a záměrů, které se okamžitě rozprchly, jakmile se je pokusil utřídit.

Ano, opustil příjemně zahnívající Westminsterský palác, aniž se s kýmkoli rozloučil. Právě tak to muselo být. Utajení znamenalo vše. To mu nemusel nikdo říkat. Kdy přesně se ale vydal na cestu? Určitě muselo být po setmění. Včera večer? V noci o den dřív? Musel odejít přes podzemní parkoviště. Musel minout nablýskané boty policistů u vchodu. Už si vzpomínal. Držel se odtokového koryta, kolem něhož uháněl až k hrůzyplné křižovatce na Parliament Square.

Před řadou vozidel netrpělivě vyčkávajících na zelenou, aby ho mohla rozmáznout do asfaltu, se přeřítil k odtokové strouze na protější straně. Poté mu trvalo snad týden, než se mu podařilo přejít další hrůzostrašnou silnici a konečně se ocitnout na správné straně Whitehallu. A potom co? Určitě ještě spoustu metrů přesprintoval a pak se zastavil. Proč? Teď se mu to vracelo ve vzpomínkách. Hluboce oddechoval veškerými trubičkami svého těla a zastavil se k odpočinku u kanálu, aby si pochutnal na kousku odhozené pizzy. Nemohl to sníst celé, ale snažil se, seč mohl. Šťastnou náhodou to byla margherita. Jeho druhá nejoblíbenější. Žádné olivy. Alespoň ne na tomhle plátku.

Zjistil, že jeho neovladatelná hlava se může jen s nepatrným úsilím otáčet o sto osmdesát stupňů. Otočil s ní teď do strany. Nacházel se v malém podkrovním pokojíku, nepříjemně zalitém ranním sluncem, protože závěsy nebyly zatažené. U postele ležel telefon, vlastně ne, dva telefony. Omezeným pohledem cestoval po koberci, až zrakem spočinul na podlahové liště a uzounké škvíře při jejím spodním okraji. Dřív bych se tudy mohl protáhnout, abych se zbavil toho ranního světla, pomyslel si smutně. Mohl bych být šťastný. Na druhé straně pokoje stála pohovka a na nízkém stolku vedle ní broušená sklenice a prázdná láhev skotské. Na křesle čekal připravený oblek a vypraná, v celofánu zabalená košile. Na velkém stole u okna ležely jeden na druhém dva šanony, oba červené.

Když teď pochopil, jak se mu bez vlastního přičinění společně otáčejí obě oči, pomalu začal přicházet na kloub tomu, jak jimi hýbat. Zjistil, že mnohem pohodlnější než nechávat viset jazyk ze rtů, kde mu z něj občas ukáplo na hrudník, bude, když ho schová do uzavřeného, provlhlého prostoru úst. Příšerné. Ale pomalu si začínal osvojovat grif, jak své nové tělo ovládat. Učil se rychle. Trápila ho ale potřeba pustit se do práce. Bylo třeba učinit závažná rozhodnutí. Jeho pozornost náhle upoutal nenadálý pohyb na podlaze. Bylo to malé stvoření v jeho předchozí podobě, bezpochyby vystěhovaný majitel těla, jež nyní obýval on. S jistým stupněm starostlivého zájmu sledoval, jak se to drobné stvořeníčko usilovně proplétá vysokým vlasem koberce směrem ke dveřím. Tam zaváhalo, se začátečnickou nešikovností nejistě mávalo oběma tykadly. Nakonec sebralo odvahu, klopýtavě vklouzlo pod dveře a pustilo se do obtížného, riskantního sestupu. Zpátky do paláce to bylo daleko a cestou je čeká nejedno nebezpečí. Ale pokud to zvládne, aniž skončí rozmáčknuté pod něčí botou, najde v paláci za dřevěným obložením nebo pod prkny podlahy bezpečí a spočinutí mezi miliony svých příbuzných. Přál mu všechno nejlepší. Teď se ale musí postarat o vlastní záležitosti.

A přesto se Jim nehýbal. Nic nedávalo smysl, veškerý pohyb mu připadal marný, dokud si nedá dohromady svou cestu, události, které ho přivedly až do téhle neznámé ložnice. Po příležitostném jídle cupital dál, sotva vnímal hemžení nad sebou, staral se o své a držel se stínu odtokové strouhy, i když jak dlouho to trvalo a jak daleko to bylo, si nedokázal vzpomenout. S naprostou jistotou však věděl, že nakonec dorazil k překážce, jež se před ním náhle vztyčila, k malému kopci koňského trusu, který byl ještě teplý a maloučko se z něj kouřilo. Kdykoli jindy by se zaradoval. Považoval se tak trochu za labužníka. Věděl, jak dobře žít. Tuto specifickou zásilku dokázal okamžitě zařadit. Kdo by si mohl splést to ořechové aroma se stopami po naftě, banánové slupce a mýdle na koňská sedla. Horse Guards! Jenže jíst mezi dvěma chody je velká chyba. Po margheritě neměl na trus vůbec chuť, jakkoli byl čerstvý a vynikající, a v žádném případě nehodlal vzhledem ke své rostoucí únavě hromádku přešplhat. Přikrčil se ve stínu na pružné půdě jejího úpatí a zvažoval své možnosti. Po chvilkovém zamyšlení mu bylo jasné, co musí udělat. Pustil se do šplhání po svislé žulové stěně obrubníku, aby se hromádce vyhnul a slezl na opačné straně.

Když teď ležel v podkrovním pokojíku, dospěl k závěru, že toto byl bod, kdy se rozloučil s vlastní svobodnou vůlí či snad s její iluzí a dostal se pod vliv větší, vůdčí síly. Zdoláním chodníku se podrobil kolektivnímu duchu. Představoval jen nepatrnou součást významného projektu, jehož dosah nedokáže v úplnosti pochopit žádný jedinec.

Vyhoupl se na vrchol obrubníku a všiml si, že trus se v drobných kouscích táhne až do třetiny chodníku. Potom se na něho zničehonic přivalila náhlá bouře, dunění desetitisíců nohou a zpěvy, zvonky, píšťalky a trubky. Už zase další neurvalá demonstrace. Tak pozdě večer. Hulváti dělají potíže, místo aby seděli doma. V současné době se tyto protesty inscenují téměř každý týden. Narušují životně důležité služby, brání normálním slušným lidem, aby se starali o své legitimní zájmy. Zůstal na okraji chodníku jako přimražený a očekával, že ho každou chvíli rozdupou. Podrážky bot patnáctkrát delší než jeho tělíčko bušily do země pár centimetrů od místa, kde se krčil, a třásly mu tykadly i chodníkem. Jaké jen měl štěstí, že se v jednu chvíli odhodlal vzhlédnout, naprosto již oddán fatalismu. Byl připravený zemřít. Ale právě v tom okamžiku spatřil příležitost – mezeru v průvodu. Další vlna demonstrantů byla padesát metrů daleko. Viděl záplavu transparentů, blížící se vlajky, žluté hvězdy na modrém pozadí. I britské. V životě necupital tak rychle. Prudce oddechoval vzdušnicemi v jednotlivých dílech svého těla a k těžké železné bráně na druhé straně chodníku doběhl krátce předtím, než k němu opět dorazili s burácením hrůzyplného dusotu a tentokrát navíc s pískotem a divokým bubnováním. Ovládaný smrtelným strachem a pohoršením, což byla nepříjemná směs, vystartoval z chodníku, a aby si zachránil život, vmáčkl se pod bránu do útočiště a relativního klidu boční ulice, kde okamžitě rozpoznal podpatek standardní policejní boty. Povzbudivé a uklidňující, jako vždycky.

A potom následovalo co? Pokračoval dál po prázdném chodníku, kolem řady exkluzivních rezidencí. Tady bezesporu naplňoval plán. Kolektivní feromonové nevědomí jeho řádu jej obdařilo instinktivním porozuměním směru jeho cesty. Po půl hodině dalšího postupu bez mimořádných událostí se zastavil přesně tak, jak to měl v úmyslu. Na protější straně ulice postávala skupina asi stovky fotografů a novinářů. Na své straně se nacházel v úrovni a v blízkosti nějakých dveří, před nimiž stál další policista. A právě v té chvíli se dveře rozletěly a vyšla z nich žena na vysokých podpatcích, málem ho probodla mezi devátým a desátým zadečkovým dílkem. Dveře zůstaly dokořán. Možná přijížděl nějaký host. V těch několika málo vteřinách Jim nahlédl do přívětivé, tlumeně osvětlené chodby s poněkud odřeným podlažním soklem, což je vždycky dobré znamení. V náhlém popudu, o němž už teď věděl, že nebyl jeho vlastní, vběhl dovnitř.

Když se vzaly v úvahu nezvyklé okolnosti, jak ležel v téhle cizí posteli, vedl si docela dobře, že si pamatoval takové podrobnosti. Bylo příjemné vědět, že jeho mozek, jeho mysl jsou do značné míry stejné jako kdysi. Zůstal koneckonců v zásadě sám sebou. Jen nečekaná přítomnost kočky způsobila, že se nerozběhl ve směru k podlahové liště, ale ke schodům. Vyšplhal se po třech a ohlédl se. Kočka, hnědobílý mourek, si ho nevšimla, ale Jim pokládal za nebezpečné slézt zpátky. A tak začal jeho dlouhý výstup. V prvním poschodí chodilo po odpočívadle příliš mnoho lidí, vycházeli z místností a zase do nich zacházeli. Další vyhlídka na to, že ho ušlapou. O hodinu později, když dosáhl druhého poschodí, důkladně tam vysávali koberce. Znal spoustu živáčků, kteří přišli právě tímhle způsobem o život, když je vcucli do prašného zapomnění. Neměl na vybranou, musel pokračovat ve šplhání, až… jenže teď, zničehonic byly tady v podkroví všechny jeho myšlenky přerušeny ostrým vyzváněním jednoho z telefonů na nočním stolku. Třebaže zjistil, že konečně dokáže pohnout jedním ze svých údů – paží –, nijak nezareagoval. Nemohl věřit svému hlasu. A i kdyby mohl, co by měl říct?

Nejsem ten, za koho mě pokládáte? Po čtyřech zazvoněních telefon utichl.

Ležel na zádech a počkal, až se mu zklidní divoce bušící srdce. Zkoušel hýbat nohama. Konečně se pohnuly. Ale sotva o centimetr. Zkusil to znovu s paží a zvedl ji, až mu čněla vysoko nad hlavou. Takže zpátky k příběhu. S obrovským úsilím se vytáhl nahoru na poslední schod a bez dechu dorazil na nejhořejší podestu. Protáhl se pod nejbližšími dveřmi do malého bytu. Obvykle by zamířil přímo do kuchyně, ale tentokrát místo toho vyšplhal po sloupku postele a zcela vyčerpaný vklouzl pod polštář. Musel spát opravdu hluboce, protože… ale teď se sakra ozvalo zaklepání, a než stačil zareagovat, dveře pokoje se už otvírají. Na prahu stojí mladá žena v šedém kalhotovém kostýmku, a než vstoupí, energicky pokývne hlavou.

„Zkoušela jsem se vám dovolat, ale pak jsem si řekla, že sem nahoru raději zajdu. Pane premiére, už je skoro půl osmé.“

Nedokázal na to vymyslet žádnou odpověď.

Žena, očividně nějaký druh asistentky, vešla do pokoje a vzala do ruky prázdnou láhev. Její chování bylo poněkud příliš familiární.

„Vidím, že to byl zřejmě vydařený večer.“

Nemělo smysl zůstávat zticha příliš dlouho. Z postele se mu podařilo vydat jakýsi neartikulovaný zvuk, něco mezi zaúpěním a zaskřehotáním. Nebylo to špatné. Hlas byl posazený do trochu vyšší tóniny, než by chtěl, s náznakem cvrlikání, ale docela to šlo.

Asistentka ukázala na velký stůl směrem k červeným šanonům. „Nepředpokládám, že byste se dostal k…“

Nic neriskoval a vydal znovu stejný zvuk, tentokrát v nižší poloze.

„Možná po snídani byste mohl… asi bych vám měla připomenout, že je středa. V devět máme vládu. Priority vlády a interpelace v poledne.“

Interpelace ministerského předsedy. Kolik jen z těch sezení prodřepěl skrčený za trouchnivějícím táflováním a fascinovaně naslouchal ve společnosti několika tisíc vyvolených druhů? Jak důvěrně byl obeznámen s vykřikovanými otázkami vůdce opozice, s brilantními, logicky nenavazujícími replikami, s veselými posměšky a chytrým napodobováním ovcí. Bude to jako splněný sen, když se stane primo uomo v té každotýdenní operetě. Byl ale adekvátně připraven? Jistě ne méně než kdokoli jiný. Určitě ano po rychlém nahlédnutí do materiálů. Jako většina zástupců jeho řádu i on si liboval v parlamentních schránkách s úředními dokumenty. Bude rychle na nohou, i když má jenom dvě.

V prostoru, kde se dříve pyšnil pěknými kusadly, se pohnul odporný kus husté tkáně a vyvalila se odtamtud jeho první lidská slova.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šváb.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.