Samantha Youngová

STRUNY LÁSKY

AS DUST DANCES

Copyright © 2018 by Samantha Young

All rights reserved

Translation © Renata Heitelová, 2020

ISBN 978-80-249-4148-6

1. KAPITOLA

Glasgow, Skotsko

Moje muzika naplnila vzduch, vytvořila kolem mě bublinu melodie, kterou jsem důvěrně znala, ve velkoměstě, jež pro mě stále ještě bylo cizí.

Nad Buchanan Street se zatáhla obloha. Světlé budovy stříbřily šedivé mraky a otupovaly tak smělou architekturu z červeného pískovce, která tvořila součást vzhledu Glasgow. Na hlavní nákupní třídě v centru města jsem si vydělávala zpěvem. Stála jsem dostatečně daleko od vchodu do prodejny za mnou, abych neobtěžovala zaměstnance, ale ne tak daleko, abych měla pocit, že překážím v cestě nakupujícím, kteří procházeli kolem. Hrála jsem na svou milovanou akustickou kytaru značky Taylor a zpívala. Na rozdíl od ostatních pouličních umělců, s kterými jsem pravidelně soupeřila, jsem neměla fajnový přenosný PA systém se zesilovačem a mikrofonem. Musela jsem se spoléhat pouze na kvalitu svého hlasu a hry, abych lidi přitáhla.

V Glasgow jsem při hraní a zpěvu nikdy neměla pocit, že tím někoho obtěžuju. Ve skutečnosti to byly jediné chvíle, kdy jsem si tu nepřipadala jako cizinka. Cítila jsem, že jsem součástí města, které miluje muziku. Jestli kůži Glasgow tvoří červený pískovec, hudba je jeho srdečním tepem. I když jsem se už smířila s tím, že mě život rozdrtil na prach, doutnala ve mně radost z toho, že jsem součástí rytmu glasgowské duše.

Někdy, zejména když jsem se cítila pozitivně a rozhodla jsem se poupravit dobře známou popovou nebo taneční píseň, jsem dokázala přitáhnout dav. Stávalo se to obvykle v sobotu, jako dneska, když lidé nakupovali a byli v pohodě, když nepospíchali kolem o obědové přestávce, aby se vrátili do práce.

Ovšem většinou lidi jen prošli okolo nebo upustili pár drobných do kytarového pouzdra, zatímco kráčeli rychle dál. Několik zaměstnanců mi dokonce házelo drobné pravidelně, jako by se to pro ně stalo zvykem. Ne že by mi to vadilo. Na rozdíl od těch pouličních umělců s fajnovým audio vybavením jsem peníze opravdu potřebovala. Nesnažila jsem se o to, aby mě na ulicích Glasgow někdo „objevil“. Neměla jsem tady nejlepší kamarádku, která by mě natáčela na kameru v telefonu a nahrávala videa na můj kanál na YouTube.

Zpívala jsem a hrála na ulici, abych si večer mohla koupit něco k jídlu. A když jsem měla výjimečně dobrý den, mohla jsem si koupit vstupenku do plaveckého centra, osprchovat se tam a vysušit si vlasy. Ty dny, kdy jsem si nevydělala dost, jsem se musela spokojit s tím, čemu místní bezdomovci říkají „tulácká koupel“. Tedy svléct se ve svém stanu a otřít se vlhčenými ubrousky, co nejlíp to šlo.

Zatímco jsem zpívala, pohlédla jsem do kytarového pouzdra. Dnes to díkybohu vypadalo, že budu mít dost i na sprchu.

Vděčně jsem kývla na pár puberťaček, které mi hodily drobné do pouzdra, a zpívala dál melancholickou písničku, již jsem si k dnešnímu počasí vybrala. „Someone like you“ od Adele. Spolehlivě přitáhla dav, ostatně jako vždycky. Vytáhla jsem ji z rukávu, když jsem opravdu potřebovala prachy. Měla jsem dostatečný hlasový rozsah, abych Adeliny songy zazpívala, kdokoliv však může mít dobrý hlasový rozsah, a přesto nemusí být schopný tu píseň prodat. Musíte se ponořit do textu a zpívat, jako byste tu skladbu napsali sami. Což je mnohem snazší, pokud jste ji skutečně napsali. Velice dlouhou dobu jsem zpívala pouze vlastní písničky, takže to pro mě nebyl problém.

Zpívat na ulici je jiné. Lidé zkrátka nechtějí poslouchat neznámé melodie. Před pár lety by mi to možná působilo potíže. Nebyla jsem moc dobrá v umění představit si sebe na místě někoho jiného. Nedokázala jsem se do lidí vcítit.

Ovšem teď… No, teď už umím zpívat smutné skladby, jako by se mi opravdu lámalo srdce. Podívala jsem se do menšího davu kolem sebe a uviděla v očích posluchačů víc než pár slz. Tuhle část představení miluju. To, že dokážu tak zapůsobit na lidi, aby to cítili. Nesnáším jenom všechno ostatní, co se s tím pojí.

Jak jsem zpívala o tom, jak čas letí a jak ještě včera bylo nejlepší období našich životů, cítila jsem ta slova hluboko v duši. Hlídala jsem si zlom hlasu na slově „životů“ a zahlédla v davu povědomý obličej.

Nevšímala jsem si mrazení na páteři. Zírala jsem na něj, zpívala jsem mu a říkala mu pohledem, že mi není fuk, že je tady. Že mě neděsí. Že se ho nebojím. Copak opravdu neví, že jsem touhle dobou neotřesitelná?

Neznala jsem toho muže jménem. Nevěděla jsem o něm nic než to, že ze sebe vyzařuje něco, kvůli čemu všichni kolem něj ustupují do pozadí. Měřil okolo metru osmdesát, nebyl tedy nijak přehnaně vysoký. Měl sportovní postavu, takže to nebyla jeho velikost, co vás přimělo se na něj podívat. Způsobovala to jeho osobnost. Neznala jsem sice barvu jeho očí, protože nikdy nepřišel dostatečně blízko, připadaly mi však tmavé a velice pronikavé. Výraz měl tvrdý, odtažitý, což si protiřečilo s jeho očividným zájmem o moje představení. Dnes stál od davu kousek dál, s rukama v kapsách džín, a zatímco mě poslouchal s tím odměřeným výrazem, mírně nakláněl hlavu.

Když jsem se dostala k té části, kde Adele zpívá, že si najde „někoho jako ty“, zvedla jsem zpod klobouku pohled k tmavnoucí obloze. Můj hlas byl stejně truchlivý jako ty těžké mraky nad námi. Poté co poslední akord F#mi dozněl ve vzduchu, sklonila jsem hlavu a nechala na sebe dosednout tichý potlesk.

Bez nějaké delší přestávky jsem okamžitě začala zpívat vlastní písničku. Jak už jsem říkala, většina lidí chce poslouchat melodie, které zná, jenže já jsem zpěvačka i textařka a je pro mě obtížné nezpívat, co skutečně cítím, aspoň jednou během setu písniček. Navíc jsem si za posledních pár týdnů všimla, že ten neznámý chlap odejde teprve potom, co zazpívám vlastní text.

Je to divné, ale je to tak.

Skoro všichni, kteří tu stáli a poslouchali, jak zpívám skladbu od Adele, zůstali, aby si vyslechli i můj energický, povzbudivý song se smutným textem. Když jsem skončila, pár lidí přišlo blíž, aby mi hodili drobné do pouzdra, někteří mě pochválili, dokonce i poděkovali. Bylo těžké dívat se na ty ostatní, kteří odešli bez kousku uznání, proto jsem je nechala zapadnout do pozadí a usmívala se na ty laskavé, kteří mi zaplatili.

Měla jsem dnes dost na jídlo, sprchu i poplatek v prádelně.

Kdyby se mě někdo zeptal na radu ohledně spaní na ulici, řekla bych mu, že je důležité udržovat si v čistotě a suchu nohy. Měnit si každý den ponožky. Dvacet minut od místa, kde jsem stanovala, je veřejná prádelna a do plaveckého centra jsem to měla deset minut pěšky. Mohla jsem si tak vyprat a vysušit těch pár kousků oblečení, co mám, a nosit čisté ponožky.

S velkým vděkem a s úsměvem jsem poděkovala lidem s falešným anglickým přízvukem. Kdybych to uměla, napodobovala bych skotský přízvuk, jenže to vždycky vyznělo jako irský s kapkou australského. Umím dobře typický jihoanglický, proto jsem používala ten. A proč jsem se vlastně obtěžovala s falešným přízvukem? No, protože jsem nechtěla, aby mě někdo poznal. A kdyby si dali dohromady můj obličej s mým hlasem a k tomu slyšeli americký přízvuk, moje situace by se mohla zkomplikovat.

Jak se lidé rozcházeli, rozhodla jsem se to pro dnešek zabalit. Sice byly teprve tři hodiny odpoledne, ale fakt jsem toužila dát si sprchu. Navíc ty mraky nade mnou vypadaly, že se každou chvílí roztrhnou. Odsud k plaveckému centru to je skoro hodina pěšky, a tak když jsem si strkala peníze do kapsy, napadlo mě, jestli by nebylo bláznovství jich trošku utratit za lístek na autobus. Pokud zmoknu, mohla bych onemocnět, a co bych k čertu dělala pak?

Znovu jsem se zadívala na mraky a spatřila jeden připravený spustit pořádný slejvák.

Jo, svezu se autobusem.

Ucítila jsem povědomé brnění na kůži, proto jsem vzhlédla. Ten chlápek tam pořád stál. Založil si paže a pozoroval mě. Jeho hodnotící pohled jsem odměnila zamračením.

Začal se tu ukazovat, aby mě sledoval hrát a zpívat, asi před čtyřmi týdny. Od té doby se tu objevil každou sobotu a zdálky mě pozoroval. Věděla jsem, že nejde o fyzickou přitažlivost, protože poslední dobou opravdu nevypadám nejlíp. Musel ho zaujmout můj hlas a to mě děsilo. Zpívat na ulici je riskantní, protože by stačil jediný člověk, který podle mého hlasu uhádne, kdo jsem.

Proto používám ten falešný přízvuk. Že by mě tenhle chlap prokoukl?

Táhni do háje, pokusila jsem se k němu telepaticky vyslat příkaz.

Vykročil ke mně. Napjala jsem se, ale dál jsem ukládala kytaru do pouzdra. Tohle ještě neudělal.

Zastavil se asi metr ode mě a já jsem se narovnala. S necelým metrem sedmdesát nejsem drobná, nejsem však ani vysoká. Přesto to bylo lepší než dřepět u země, zatímco se nade mnou tyčí cizí chlap.

Tázavě jsem se na něj zadívala. On se tvářil bezvýrazně.

Proto mě překvapilo, když bez úvodu prohlásil: „Umíte zpívat a umíte psát texty.“

Zamračila jsem se, mírně naklonila hlavu a prohlížela si jeho obličej. Nakonec jsem odpověděla: „Já vím.“

Stiskl rty. Napadlo mě, jestli to není jeho verze úsměvu. „Zvu vás na kafe.“

Pojala jsem podezření.

Navzdory tomu, že jsem se usilovně snažila udržovat své tělo v čistotě, nedokázala jsem se zbavit aury člověka, který přespává venku na ulici. Všude jsem s sebou nosila obrovský batoh, v němž jsem měla sbalený stan pro jednoho. Každý týden jsem se sprchovala a ty dny, kdy jsem nemohla, jsem si nastříkala do vlasů levný suchý šampon, s kterým jsem šetřila. Na těch několik triček a dvoje džíny jsem byla opatrná, snažila jsem se je udržovat čisté. Přesto jsem za nehty měla špínu, které jsem se nedokázala zbavit. Především se mi však v očích zračily známky tvrdé, chladné reality a ty nešly vymazat.

Byla jsem bezdomovkyně a většina lidí to instinktivně vycítí. A to znamená, že jsem byla zvyklá, že ke mně přistupovali cizí muži s návrhy, jako bych byla prostitutka.

„Proč?“ odsekla jsem. Nesnášela jsem ho stejně jako ostatní chlapy, kteří si myslí, že mě můžou využít.

S posměšným výrazem odtušil: „Nemám zájem o sex.

Chci si jenom promluvit. O vaší muzice.“

„Proč?“

„Pojďte se mnou na kafe a vysvětlím vám to.“

„Nepiju kafe.“

Zamračil se a znovu sklouzl očima po mém těle. V tom pohledu nebylo nic sexuálního, což mě ukonejšilo, zároveň mě však uráželo jeho očividné opovržení.

Když se naše oči střetly, řekl: „Tak vám koupím teplé jídlo a vy ušetříte peníze.“

„Jako hned teď?“

„Hned teď.“

Zvažovala jsem to, protože mě to vážně lákalo. Byli jsme za denního světla na Buchanan Street. Pokud má nekalé plány, tady mi toho moc provést nemůže. Zadívala jsem se nalevo do ulice. Červeno-bílá proužkovaná cedule restaurace TGI Fridays mě vábila jako ostřílená svůdnice.

Nicméně mi dělalo starosti, proč se o mě zajímá a jestli nezjistil moje tajemství, proto jsem váhala. Sklopila jsem hlavu, abych ukryla tvář pod kloboukem. „Díky, ale nemám zájem. Najděte si jinou zábavu.“ Prošla jsem kolem něj a ani se neohlédla.

Nevolal za mnou, a čím jsem od něj byla dál, tím víc jsem cítila, jak se mi napětí ve svalech na krku uvolňuje a jak se moje shrbená ramena vrací do normální polohy. Severní konec Buchanan Street začíná na kopci u Glasgow Royal Concert Hall. Potom se ulice svažuje a asi v polovině se vyrovná. Zpívala jsem na té rovině, proto jsem to na autobusovou zastávku na rušné Argyle Street neměla ani pět minut. Necelých pět minut, abych toho chlapa dostala z hlavy. V tomhle novém životě jsem na to, abych si dělala starosti s nepodstatnými věcmi, neměla čas. O to tu šlo především. Starala jsem se jen o základní potřeby. Nikdy dřív jsem si nedokázala představit, jak je to osvobozující.

„Zpěvačko!“ uslyšela jsem, když jsem se přiblížila k zastávce.

Mou pozornost upoutali dva bezdomovci sedící ve spacích pytlích před pasáží na Argyle Street. Byla to stará nákupní pasáž, ne zábavní.

Protože můj autobus ještě nepřijel, zamířila jsem k Hamovi a Mandy. Seznámila jsem se s nimi nedlouho potom, co jsem dorazila do Glasgow. Neměla jsem dost peněz, abych se ubytovala v hostelu. Myslím, že jsem přespávala v tom levném stanu, co jsem si koupila, asi týden, když mě jednoho dne, kdy jsem zpívala, oslovili.

„Ahoj,“ pozdravila jsem, když jsem přišla blíž, a soucitně na ně pohlédla. Možná je to divné, neměla jsem však pocit, že s nimi mám něco společného – až na to, že jsme všichni bez domova. Nedokázala jsem si prostě představit samu sebe, že bych vypadala tak zanedbaně jako tahle dvojice.

„Jak se vede, Zpěvačko?“ zakřenila se na mě Mandy. Zuby měla špinavé a zahnívaly jí, už jsem však sebou při pohledu na ni necukla. Já jsem si kupovala nový zubní kartáček každých šest týdnů. Nebyl elektrický, ale lepší něco než nic, a taky jsem používala malou, jednorázovou zubní nit. Na svoje zuby a dásně jsem byla opatrná a snažila se je udržet zdravé.

„Ona má jméno, víš?“ Ham nad svou přítelkyní protočil panenky.

Řekla jsem jim, že se jmenuju Sarah, což je ale falešné jméno.

„Zpěvačka je pravdě blíž,“ poznamenala Mandy a věnovala mi chápavý úsměv.

Prokoukla mě. Nemyslím, že by mě poznala, ovšem věděla, že se nejmenuju Sarah. Bylo mi trochu nepříjemné, jak je do mě schopná vidět. Přesto jsem ji měla ráda, protože ze mě nikdy nemámila pravdu.

„Hej, dej tej cérce pokoj,“ ozval se Ham, což byla zkratka jeho příjmení Hamilton. Nebyl první feťák heroinu, se kterým jsem se setkala, ale ten nejtragičtější. Vysoký, štíhlý a potetovaný, s krásnýma zelenýma očima a obličejem, který by byl neuvěřitelně pěkný, kdyby nebyl fyzicky poznamenaný užíváním drog. Tenká vytahaná kůže měla šedivou barvu a zuby měl v ještě horším stavu než Mandy. Nejenom žluté a nemocné, ale jeho levý špičák byl zlomený a pravý řezák mu úplně chyběl. Když jsme se poprvé setkali, vyprávěli mi o sobě.

Mandy utekla před domácím násilím. Partner její matky ji pravidelně sexuálně zneužíval a její žárlivá máma ji za trest mlátila, jako by to byla její vina. Dělalo se mi špatně od žaludku z toho, s jakým klidem mi Mandy svůj příběh povídala. Jako by časem otupěla. Té otupělosti jsem ovšem rozuměla.

Život na ulici dovedl Mandy k tomu, že se prodávala, aby přežila. Rozvinuly se u ní vážné úzkosti a deprese a chyběla ještě jedna hrozná sexuální zkušenost, aby spáchala sebevraždu. Tehdy poznala Hama. Mandy nepocházela z Glasgow, Ham však dřív žil ve čtvrti Ibrox, která se nachází asi patnáct minut od centra. V patnácti začal užívat heroin a jeho závislost ho připravila o rodinu, většinu kamarádů a o schopnost udržet si práci.

Mandy Hamova závislost netrápila. Aspoň tak mi to říkala. Bylo mi jich líto nejenom kvůli tomu, čím vším si prošli a že spali na ulici. Cítila jsem smutek, protože jsem poznala, že Ham Mandy miluje. Když však jednoho dne Ham odešel, aby si promluvil s jiným bezdomovcem, s kterým se znali, Mandy mi prozradila, že je s ním jenom proto, že ji chrání před ostatními muži a že mu nevadí, když je na tom špatně kvůli své neléčené úzkosti. Nemiluješ ho? zeptala jsem se. Mám ho ráda jako kamaráda, odpověděla mi. Jenže mi bylo jasné, že mu nabízí za jeho ochranu víc než přátelství, a chtělo se mi pro ni brečet, protože se stále prodávala… jenom jiným způsobem.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, ale nechtěla jsem se s nimi moc zdržovat, protože k mé nelibosti byli jako velká dávka kruté, tvrdé reality.

Než mi kdokoli z nich mohl odpovědět, z oblohy spadla první tlustá dešťová kapka.

„Sakra.“ Ham zamračeně vzhlédl. „Jsem to tušil.“

„Najdete si nějakej úkryt, lidi?“

„Je to jenom krapet deště. První kúpel za fůru dnů,“ zasmála se Mandy.

„Kampak míříš?“ zeptal se Ham.

Pokrčila jsem rameny. Nechtěla jsem, aby kdokoli věděl, kde stanuju. „Jdu se umýt a najíst.“

Mandy se na mě najednou zamračila. „Seš furt sama? Co jsme ti o tom říkali, Zpěvačko? Potřebuješ chlapa. Nebo si musíš najít ňáké roby.“

Ham na mě starostlivě pohlédl. „Nebo ostaň s náma. Ochráníme ťa.“

Věděla jsem, že tím nemyslí nic sexuálního, přesto jsem se při té představě trochu zachvěla. Oba trvali na tom, že jsem zranitelná, když jsem sama. Protože jsem se toulala po městě už dobrých pár měsíců, viděla jsem několik bezdomovců v párech, nebo – jak mi navrhovali, abych se k nim přidala – skupinky žen žijících na ulicích.

Jenže já jsem byla chytřejší než oni všichni. Přespávala jsem tam, kam nikdo nechodí, daleko od centra města. Na to, abych byla v bezpečí, jsem nikoho nepotřebovala.

„Sice vypadám, že by mě mohl odfouknout slabší větřík, ale to je jenom zástěrka. Umím člověku nakopat prdel, víte.“ Zakřenila jsem se, snažila jsem se je uklidnit. Pak jsem o krok ustoupila. „Dokážu se o sebe postarat. Slibuju.“

„Jednoho dne se dostaneš do průseru, Zpěvačko!“ zavolala za mnou Mandy a její slova mi zněla jako předtucha, protože mě z nich zamrazilo v zádech.

Nebuď hloupá, napomenula jsem se a setřásla ten pocit.

Jsem v pohodě.

Neměla jsem jejich problémy. Navzdory svému věku jsem byla chytrá a měla za sebou spoustu životních zkušeností, o které jsem se mohla opřít.

Tohle je teď můj život. Líbí se mi. Starám se jenom o ty nejdůležitější, nejnezbytnější záležitosti a všechno ostatní jde mimo mě. A budu takhle pokračovat dál, pokud to znamená, že nebudu muset přemýšlet o tom, kým jsem bývala dřív.

2. KAPITOLA

Cesta autobusem na sever trvala jenom patnáct minut. Vystoupila jsem na zastávce, která je od plaveckého centra vzdálená asi pět minut chůze. Chodím pokaždé do tohohle bazénu, protože k prádelně je to odsud pěšky jen deset minut a dvacet pak k místu, kde přespávám.

V recepci sedává každou sobotu tatáž holka. Je milá a vždycky mi hlídá kytaru, poté co zaplatím za vstupenku do bazénu. Když mi lístek podávala, smutně se usmívala, tak jsem poznala, že ví, že tu nejsem proto, abych si zaplavala. Přesto mě pouští dovnitř.

Moje hrdost její laskavostí maličko trpí, jenže na hrdost nemám čas, připomněla jsem si cestou do dámských šaten. Vydlážděnou podlahu tu a tam pokrývaly loužičky vody a kachličky na zdech se leskly zkondenzovanou párou. Ve velké místnosti se nesl těžký pach chloru, ten už mi teď však přináší útěchu. Našla jsem si volnou jednu z větších skříněk, vytáhla si levný šampon a kondicionér, holicí pěnu a holítko, osušku a sprchový gel. Poté co jsem uložila batoh do skříňky tak, abych nepoškodila stan, jsem se svlékla do spodního prádla.

Když jsem vyrůstala, nikdy jsem se za své tělo nestyděla. V pubertě mi narostly menší křivky. Nosila jsem velikost třicet čtyři a nikdo nikdy nepoukazoval na moji váhu, takže mě nikdy netrápila. Nepatřila jsem mezi populární děti, ale měla jsem kapelu, zábavnou partu kamarádů, a příliš jsme se soustředili na dosažení úspěchu v hudebním průmyslu, než abychom se starali o věci, které řešili naši vrstevníci. Takže abych řekla pravdu, ohledně svého vzhledu jsem znejistěla, teprve když se kapela uchytila.

Kdykoli jsme hodili něco na Instagram, lidi vždycky komentovali, jak na té fotce vypadám. Pokud to bylo ze špatného úhlu, začaly padat otázky – Nepřibrala jsem? Nejsem těhotná? Kdo mě zbouchnul? Možná bych si měla nechat zvětšit prsa? A jak bych byla hezká, kdybych si nechala upravit nos.

Všechny komentáře negativní nebyly, většina jich naopak byla pozitivních. Některé byly příšerně sexuální a útočné. Možná vás ale překvapí, jak snadné je začít se na tyhle negativní šmejdy soustředit. Dovolit jim, aby se vám dostali pod kůži, přestože jste se svým vzhledem nikdy dřív netrápili. Je taky deprimující, že ty negativní komentáře narostly, když nějaký bulvární časopis uvedl, že chodím s oblíbeným slavným mužem, protože nás spolu vyfotili. Za mou kariéru to otiskli několikrát. Ženy dokážou být zlomyslné, když si myslí, že si nezasloužíte muže, jehož obdivují. Smutné, bohužel ale zatraceně pravdivé.

Teď je mi všechno tohle ukradené. Nestarám se o to.

Vím, že jsem teď hodně hubená, ale pokud na mě někdo zíral, zatímco jsem procházela šatnou v obnošeném prádle s levnými produkty v náruči, neviděla jsem to. A bylo mi to fuk.

Naštěstí jsem hned našla volnou sprchu, vstoupila dovnitř a nevšímala si cizích vlasů v odtoku. Zatáhla jsem za sebou závěs, abych měla soukromí. Opatrně jsem si svlékla prádlo, zamotala ho do osušky a tu odložila před sprchový kout. Jako vždy jsem doufala, že se neobjeví nějaká krysa a neukradne mi ji.

Když na mě dopadla horká voda, zavřela jsem oči a nad tou senzací skoro začala slintat. Po několika dnech bez sprchy neexistuje nic lepšího. Dřív jsem vždycky považovala sprchu za něco zaručeného. Teď když jsem ji neměla pravidelně – měla jsem štěstí, když jsem získala dost peněz, abych si ji dopřála jednou týdně –, to byla čirá radost. Ne že bych si ji však mohla užívat kdovíjak dlouho, protože tu vždycky čekal někdo další.

Tak jsem se dala do drhnutí. Nejdřív tělo, pak vlasy. Potom jsem se oholila. Mandy mi říkala, ať se na holení vykašlu. Že chlupaté nohy vás udrží v zimě v teple. Přespávám venku už od konce dubna a v noci bývalo zatraceně chladno. Ani letní noci nejsou ve Skotsku moc teplé, ale dá se to snést. Teď je září. Za pár týdnů teplota v noci klesne tak, až to bude neúnosné. Snažila jsem se na to nemyslet.

Ani se netrápit tím, že moje turistické vízum brzy vyprší.

Zkroutil se mi žaludek, proto jsem tu myšlenku zahnala. Budu se tím zabývat, až to nastane. Ve svém životě teď řeším jen aktuální věci. Je to prosté. Snadné.

Poté co jsem se umyla, jsem se zase cítila víc jako člověk. Natáhla jsem ruku a byla ráda, že jsem našla osušku i prádlo. Omotala jsem ji kolem sebe a vyšla ven. Nevšímala jsem si nevrlého pohledu ženy, která čekala, až se bude moct osprchovat jako další. Zamkla jsem se v nedaleké kabince, abych se mohla v soukromí osušit.

Ve spodním prádle jsem pak kabinku opustila a šla si ke skříňce pro svoje věci. Jakmile jsem byla oblečená a upravená, vytáhla jsem hřeben.

Právě jsem si fénovala vlasy a snažila se nedívat na sebe zblízka do zrcadla, když se to stalo.

Ucítila jsem, jak na mě někdo zírá, a nemohla to už dál ignorovat. Sklouzla jsem očima přes svůj odraz k mladé holce stojící vedle mě. Hleděla na mě s otevřenou pusou a oči se jí leskly vzrušením, které jsem poznávala. Sevřel mě strach a rychle jsem uhnula pohledem. Mávala jsem fénem kolem hlavy, jako by to mělo ten proces snad urychlit.

Když jsem ho nakonec vypnula, věděla jsem, že na mě pořád zírá.

Kruci.

Posbírala jsem svoje věci a prudce se otočila.

„Hej!“ Proboha.

Ohlédla jsem se na ni a zamračila se.

Úsměv jí zakolísal. „Vypadáte jako Skylar Finchová. Už vám to někdo řekl?“

S jihoanglickým přízvukem jsem zalhala: „Netuším, kdo to je.“

Dívčin výraz po mé odpovědi nebo přízvuku – nevím jistě, co z toho – povadl. „Jo…“ Šeptem pak dodala: „Jako by si snad Skylar Finchová přišla zaplavat právě sem.“

Mlčky jsem odešla a nutila se nic si z toho setkání nedělat. No… nutila jsem se předstírat, že to se mnou nic nedělá.

Soustředila jsem se na další úkol. Prádelna, nebo prací samoobsluha, jak tomu tady říkají. Hodila jsem těch pár kousků oblečení, co mám, do pračky, a místo abych u ní čekala, vydala jsem se do místního bistra, abych si koupila něco k večeři a dvě lahve vody. Pořád pršelo, tak jsem snědla smažené filé s hranolky v krytém vchodu do prádelny. Upřímně, měla jsem problém to dojíst, nakonec jsem polovinu vyhodila. Smažené filé s hranolky je levný a sytý pokrm, jenže po dlouhých týdnech, kdy jíte jenom levné smažené jídlo, ho asi vaše tělo začne odmítat.

Čekat, až se prádlo usuší, byla nuda, ale nevadilo mi to. V prádelně jsem byla v teple a suchu. Očividně existuje

Bůh, protože jak jsem šla k místu, kde přespávám, přestalo pršet. Docela dlouho mi trvalo, než jsem si zvykla na zdejší světlejší noci. V téhle části země se během léta udělá tma až skoro v jedenáct večer. Ovšem posledních pár týdnů se stmívá čím dál dřív, a jakmile se přiblíží půl osmá, obloha potemní.

Než jsem došla ke svému cíli – velké zamčené bráně hřbitova – už padla tma. Hřbitovní brána se nachází na rušné hlavní silnici. Cestu osvětlují pouliční lampy, stejně jako zář reflektorů často projíždějících vozidel.

Čekala jsem, až nic nejelo, pak jsem si stoupla na okraj cihlového pilíře, do kterého je brána zasazená, chytila se železných tyčí a přehoupla se na druhou stranu. Zároveň jsem si dávala pozor, abych se přitom nepořezala o špičaté hroty.

Když jsem přistála za bránou, náraz mi rozvibroval nohy, ale z věčného chození je mám poměrně silné. Vytáhla jsem malou baterku a posvítila si na cestu před sebou, pak jsem se vydala přes hřbitov.

Možná je to divné, to místo mě však v noci neděsí. Stalo se mým útočištěm, kde jsem v bezpečí před okolním světem. Je to tichý prostor, kde můžu složit hlavu, a představuju si, že mě mí mlčenliví sousedé tak nějak ochraňují.

Hřbitov je rozlehlý, takže mi chvíli trvalo, než jsem došla ke svému plácku. Dneska tu zaměstnanci úřadu sekali trávu – cítila jsem pach čerstvě posečené trávy spolu s obvyklým známým pachem vlhké zeminy a vůní květin, které tu zesnulým nechávali návštěvníci. Jak jsem se blížila k malému mlází vzadu, kde jsem si stan rozkládala nejradši, ten pach se pomalu vytrácel. Náhrobní kameny poblíž stromů byly tak staré, že nápisy na nich byly vybledlé, nebo už téměř nečitelné.

Jakmile stan stál, vytáhla jsem spací pytel, polštář a deku, kterou jsem získala ve výprodeji a používala, aby mi bylo tepleji. Zalezla jsem si dovnitř, uvelebila se a vylovila jednu ze dvou knih, které jsem s sebou nosila.

Fantasy romanci Poison Study od Marie V. Snyderové jsem četla už milionkrát, stala se však pro mě útěchou. Stejně tak Výjimečná od Kristin Cashorové. Jsem fanynkou fantastiky. Ráda čtu o nezbedných silných hrdinkách, které všemu navzdory dokážou jiným nakopat zadek.

Jak jsem si četla, zapomněla jsem, kde jsem a že je chladno. Na chvíli jsem naprosto zapomněla na celý svět tam venku. Vím, že Ham, Mandy a spousta dalších bezdomovců ve městě udržují kontakt se světem přes telefon. Nevím, jak k těm mobilům přišli. Jestli je ukradli, nebo jestli ukradli peníze a koupili si je. Nebo jestli si ušetřili peníze, co jim lidi dávali, aby si koupili levné mobily a mohli se tak spojit navzájem nebo se světem oko lo. Zkrátka si telefonují. Nabíjejí si přístroje v zásuvkách v kavárnách a využívají tam wi-fi zdarma, aby mohli jít na internet. Někteří z nich dokonce mají účty na Facebooku. Nemají domov, ale facebookový profil ano.

Já ovšem nechci mít s vnějším světem nic společného.

Je pro mě jen vzdálenou vzpomínkou.

Místo toho jsem četla, jak Jelena studuje, aby se z ní stala dobrá ochutnávačka, a jak se učí o jedech. Četla jsem o její síle a schopnosti přežít. A v noci jsem zavřela oči a usnula na hřbitově, který se stal mým domovem, s vědomím, že mám, co je třeba, abych přežila tenhle život, který jsem si zvolila.

3. KAPITOLA

Ve vzduchu byl cítit měděný pach deště. Výfukových plynů, kávy a deště. Nicméně jsem následující sobotu na Buchanan Street nedovolila, aby mě myšlenka na hrozící déšť trápila. Byla jsem totiž až příliš zaneprázdněná tím, abych se nenechala rozhodit tím malým šmejdem, který se s ozvučovacím systémem postavil kousek vedle mě.

Jenomže on se mě rozhodit snažil, dal mi to najevo, když po mně hodil samolibým, arogantním úsměvem a zastavil se blíž u mého místa, než je zdvořilé, aby se připravil. Mezi pouličními umělci existují pravidla a on porušoval to nejdůležitější: úmyslně se mě pokoušel přehlušit. A šlo mu to. Kdokoli si udělal čas, aby se tu zastavil, poslouchal jeho napodobování Shawna Mendese.

Přesto jsem pokračovala. Stala jsem se mistryní v předstírání, že se mi mladí muzikanti nedostávají pod kůži. Měli jsme tři takové v kapele a jezdili jsme společně autobusem na turné, prokrista. Ten kluk neměl páru, jak jsem dobrá v předstírání, že hajzlové jako on neexistují.

A že vím, kdy se chopit příležitosti mu to oplatit. Stalo se to, jakmile ztišil hlas, aby zazpíval baladu od Coldplay.

Začala jsem vyřvávat „Chandelier“ od Sie. Notoricky známou a obtížnou píseň, která dokáže ohromit, pokud ji zvládnete. Lidé se zastavovali, shromažďovali se kolem mě, protože můj hlas překřičel klukův PA systém.

Jenže pak lidi vytáhli mobily, aby si mě natočili, tak jsem sklopila hlavu a clonila si obličej kloboukem. Jednoho dne mě ty zatracené telefony dostanou do maléru.

Jak dlouho bude trvat, než si někdo při koukání na internet řekne: „Hej, ten její hlas zní jako Skylar Finchová. Počkat… vždyť to je Skylar Finchová!“

Bála jsem se toho a uvědomila jsem si, že ani nebudu vědět, jestli se to stane, protože se odmítám podívat na internet. Nejvíc se hrozím toho, že jednoho dne budu hrát na ulici v Glasgow, vzhlédnu a zjistím, že je tu jeden z mých kluků a vyčítavě na mě zírá.

Setřásla jsem ze sebe ty obavy a zpívala dál.

Když potlesk odumřel, někdo z davu zavolal: „Zazpíváte ,Titanium‘?“

Protože v týdnu neustále pršelo a teplota ve stanu v noci klesala, utratila jsem většinu peněz za pláštěnku a pár flísových mikin, ve kterých jsem spala. Z toho, co mi zbylo, jsem zaplatila sprchu a poplatek za prádelnu. Potřebovala jsem peníze, proto jsem zpívala „Titanium“ a obzvlášť si užila okamžik, kdy kluk s PA systémem začal vyřvávat rockovou skladbu a jeden z chlapů v mém publiku ho okřikl, aby zmlkl.

Moje pobavení však rychle zmizelo, když se prudce roztrhla obloha a rychlé, tvrdé, velké kapky zmáčely lidi během pár vteřin. Všichni ječeli a utíkali se ukrýt. Nechali mě tu prochladlou a promoklou s kytarovým pouzdrem plným drobných, které by však nestačily ani na kafe. Maximálně tak na hranolky v McDonalds.

Zhluboka jsem se nadechla a smířila se s tím, že půjdu spát hladová. Snažila jsem se nenechat se ovládnout panikou, že můj život tady kvůli počasí nabere špatný směr. Hluboko uvnitř jsem věděla, že to bude čím dál obtížnější, ale musím najít způsob, jak to přežít.

Zčásti jsem měla nutkání zajít za tím klukem, který s několika kamarády rychle balil PA systém, a nakopat mu zadek, protože mi zničil skoro celý den. Měl na sobě pěkné oblečení, drahé tenisky a nevypadal hladově či neupraveně. On peníze nepotřeboval. Stál jenom o pozornost. Měla jsem chuť na něj zařvat: „Už jednoho Shawna Mendese máme, nepotřebujeme dalšího, ty pitomče!“ Jenže to by bylo malicherné a navíc mi chyběla energie.

Poprvé od chvíle, co jsem dorazila do Skotska, jsem cítila beznaděj a strach, a zatímco jsem si schovávala kytaru, prsty se mi třásly. Nejenomže dnes půjdu spát hladová, ale taky promočená až na kůži. Déšť ustal téměř stejně rychle, jako se spustil, jenže škoda na mém oblečení a výdělku už se stala.

Roztřeseně jsem se nadechla a nervozitou se mi zkroutil žaludek.

Zvedla jsem se z dřepu, abych se otočila pro batoh, a málem vrazila do chlapa jen asi o dva centimetry vyššího než já. Přistoupil ke mně, nad našimi hlavami držel deštník a já jsem se zachvěla odporem, když přejel po mém těle pohledem, který si nešlo vykládat jinak. Už jsem ho viděla dřív, je mu něco přes padesát. Na sobě měl pěkné tričko visící přes džíny a velké svěšené břicho. Široká ramena měl nacpaná do kožené bundy, která se mu při pohybu napínala. Byla to však jeho poďobaná tvář s výrazným baňatým nosem, na kterou se nedá zapomenout.

Pamatuju si ho, protože jednou obtěžoval Mandy, když jsem si s ní povídala. Pak přišel Ham a zahnal ho.

Očividně se rozneslo, že jsem taky bez střechy nad hlavou.

Napřímila jsem se, ustoupila zpod jeho deštníku a moje už tak rozdrásané nervy vybuchly náhlým vztekem.

Zvedl chlípný pohled k mému obličeji, a když uviděl můj hněv, snažil se mě uklidnit úsměvem. „Kúpím ti něco k snědku, kočko.“

„Ne, díky.“

„Myslím, že oba víme, že to potřebuješ.“ Ukázal na už zavřené kytarové pouzdro v mojí ruce.

„Tak moc zase ne. Odprejskni.“

Pohled mu ztvrdl a udělal krok ke mně. „To od tebe není hezké, když ti nabízím přátelství. A kámoše potřebuješ, esli chceš v ulicích Glasgow přežít.“

„Brouku, i kdybys nebyl úlisnej malej zmetek s pivním pupkem, stejně bych ti nedovolila, aby ses mě dotkl, takže být tebou, udělala bych, co říkám, a odprejskla. Jo, a upozorňuju tě,“ ušklíbla jsem se na něj a zalhala, „jestli tě tu ještě někdy uvidím, jak obtěžuješ mě nebo jiný holky, znám pár pěkně děsivejch chlapů, kteří si to s tebou rádi vyřídí. Jasný?“

Zbrázděný obličej se mu zkroutil zlostí a chystal se ke mně přistoupit blíž, když mu paži sevřela velká mužská ruka a ne zrovna jemně ho odstrčila.

Zalétla jsem očima k vyššímu muži a kromě vzteku se teď ve mně probudily podezřívavost a zmatek. Byl to ten chlap z minulého týdne, který chodí poslouchat moje písničky. Jenže tentokrát stál dost blízko, abych v jeho tmavých očích spatřila upřímný hněv, když zíral na toho menšího a staršího muže.

„Myslím, že vám řekla, abyste odprejskl.“

Zlost ve mně narostla, když se ten starší zmetek, kterému jsem ani v nejmenším nenahnala strach, najednou pod pohledem mého zachránce jako by smrskl. „Moje chyba,“ zamumlal a pospíchal pryč i se svým zatraceným deštníkem jako štítem.

Zbabělý parchant.

„Co chcete?“ vyštěkla jsem na zachránce, o něhož jsem nestála.

Hleděl za tím sexuálním dravcem a pak se ke mně pomalu otočil. Ačkoli pořád svíral čelisti, tmavé oči mu roztály a na chvíli mě polapily. Celý jako by byl vytesaný z kamene. Nesmiřitelný, chladný. Ovšem jeho oči byly vřelé, tmavě hnědé, orámované dlouhými, hustými černými řasami. Svůdně doutnaly a byly v naprostém protikladu s jeho celkovým výrazem.

Když promluvil, prolomil to kouzlo, do nějž mě na okamžik chytil. „Jste úplně blbá.“

Tvrdá slova provázelo podráždění v hlase.

„Páni, fakt díky,“ zareagovala jsem spíš s americkým přízvukem. Odvrátila jsem se od něj, abych zvedla svůj batoh.

„Jestli takhle budete pokračovat, něco se vám stane.“

„To má být výhrůžka?“

„Ne.“

„Hele, musím jít.“ Otočila jsem se a pokusila se kolem něj projít.

Tentokrát chytil za paži mě.

Znovu se ve mně probudily vztek a strach a zamračila jsem se na něj. Ignorovala jsem žár, který vyzařoval, vůni parfému a sprchového gelu. Voněl čistě a sálalo z něj teplo. Přesně to, co jsem já postrádala. Záviděla jsem mu a se stejnou silou ho nesnášela. Na okamžik jsem zapomněla, že to já jsem si tuhle pozici zvolila.

Pustil mě, aniž jsem musela cokoli říct. Zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Už jsem vám říkal, že po vás nechci sex. Chci si jenom promluvit. Dovolte mi, abych vám koupil večeři.“

Jako na povel mi zakručelo v žaludku a cítila jsem, jak se moje obrana hroutí. Buď jsem mohla jít do postele promočená a hladová, nebo jenom promočená. Těžká volba…

„V restauracích na toaletách mají sušáky na ruce. Můžete si některé svoje věci vysušit.“ Ukázal na mě. Musela jsem vypadat jak zmoklá slepice.

K čertu.

Věděla jsem, že ten neznámý ode mě něco chce, jenom jsem zatím netušila co.

Nicméně prioritou teď bylo najíst se a osušit.

Byla sobota pět večer a rušné ulice centra města se brzy zaplní nejen návštěvníky barů a restaurací, doprovázet je budou taky policisté. Tady mi ten chlap nemůže ublížit.

„Fajn. Tak zajdem do TGI Fridays.“ Prodávají tam saláty a opravdové jídlo, ne to průmyslově zpracované, co jsem jedla v poslední době.

Naštěstí mi nevěnoval domýšlivý, vítězoslavný úsměv. Jenom ukázal k restauraci dál v ulici, jako by chtěl říct:

„Až po vás.“

Vyrazila jsem a až příliš dobře si uvědomovala, že se mnou srovnal krok. Koutkem oka jsem na něj pohlédla. Asi ho nezastihl ten déšť, protože měl oblečení suché. Tak kde sakra byl? V tom davu jsem ho neviděla, když jsem zpívala.

Zvláštní.

„Můžu vám něco vzít?“ nabídl.

„Ne, díky.“ Nikdo kromě mě se mých věcí nedotkne. Neodpověděl, místo toho mě předběhl, aby mi otevřel dveře do restaurace. Kvůli tomu gestu jsem málem zakopla na schodech. Už je to dlouho, co mi někdo držel dveře.

Odmítala jsem si připustit to zachvění vřelosti, které to ve mně vyvolalo, stejně jako jsem odmítala přiznat, že mi z té části mého života, kdy jsem nebyla neviditelná, cokoli chybí.

Hosteska v recepci povytáhla obočí, vzápětí ji však od toho, co chtěla říct, rozptýlil můj doprovod, který se zastavil vedle mě.

Uvědomila jsem si, že ani nevím, jak se jmenuje.

„Stůl pro dva,“ požádal. Usmála se. „Máte rezervaci?“

„Ne.“

Odfrkla jsem si nad jeho strohými způsoby. Fakt okouzlující.

Hostesce malinko sklouzl úsměv ze rtů. „No, máte štěstí. Máme volný stůl. Následujte mě.“ Popadla dva jídelní lístky a vedla nás plnou restaurací. Zaútočily na mě vůně: hamburgerů, barbecue omáčky, kečupu, piva – z toho všeho se mi žaludek svíjel hladem. A taky mě zaplavily zvuky: hlasité brebentění, smích, cinkání příborů a třeskot nádobí, při kterém jsem sebou škubla. Měla jsem z toho lehkou klaustrofobii. Jsem na davy zvyklá, ale venku. Připadalo mi to jako věčnost, co jsem seděla v uzavřeném prostoru s tolika dalšími lidmi.

Hosteska nás zavedla ke stolku, u nějž nebyl prostor, abych si odložila věci. Ten neznámý se dotkl jejího ramene, aby ji zastavil.

„Chceme box.“ Ukázal k jednomu prázdnému za námi, kam by se kromě nás vešly i moje věci.

„Ten je rezervovaný.“

Natáhl se k ní a v jeho ruce jsem zahlédla záblesk bankovek, když jí je diskrétně strčil do ruky, v níž svírala jídelní lístky. Pohlédla na ně a široce se na něj usmála.

„Tudy, prosím.“

Vklouzla jsem do boxu jako první, kytaru jsem postavila na zem u svých nohou a batoh zatlačila na konec sedačky. Kdybych to mohla vrátit, položila bych ho mezi sebe a toho muže jako bariéru. To mě však napadlo příliš pozdě, až když si přisedl vedle mě.

Stejně jako v těch menších houfech lidí, kteří se zastavili, aby si mě poslechli, jak zpívám, i tady se jeho přítomnost jakoby vznášela kolem stolu, a když se posadil tak blízko, že jsem vnímala teplo jeho těla, trochu mě to znepokojilo.

Pokusila jsem se od něj nenápadně odsunout, zatímco hleděl do menu, ale přistihl mě a střelil po mně tázavým pohledem.

Protože jsem nechtěla, aby si myslel, že mě znervózňuje, zadívala jsem se do vlastního jídelního lístku a okamžitě téměř omdlívala hlady. Chtěla jsem si objednat všechno. VŠECHNO.

Jak jsem se ztrácela v ráji možností, usídlilo se mezi námi ticho.

„Neobjednávejte si toho moc,“ pronesl náhle můj společník. „Jste hodně hubená a předpokládám, že nejste zvyklá jíst velké porce. Mohlo by se vám udělat špatně.“ Zaplavilo mě zklamání, protože měl samozřejmě pravdu, takže když přišel číšník, aby si zapsal naši objednávku, požádala jsem jenom o restovaného mořského vlka, a ne o křidýlka, plněné brambory, nachos a žebírka, jak jsem toužila. Sbíhaly se mi sliny.

„Co kdybyste se šla osušit, zatímco budeme čekat na jídlo?“ navrhl mi ten muž, jakmile číšník odešel.

Okamžitě jsem pohlédla na svou drahou kytaru.

„Nejsem zloděj,“ zabručel.

„Tak kdo jste? A co chcete?“

„Jděte se nejdřív osušit.“

Přikývla jsem, ale když jsem vyklouzla z boxu, popadla jsem svůj batoh i kytarové pouzdro. Nikomu nevěřím. Došlo mu to a zdálo se, že ho to pobavilo. Měla jsem teď ještě větší hlad než dřív a byla i podrážděnější, takže jsem na něj málem zavrčela, než jsem kolem boxu zamířila k toaletám.

Když mě teď neužírala panika, že budu o hladu, vzpomněla jsem si, že mám v batohu suché oblečení z prádelny,

kde jsem byla dnes ráno. Je zajímavé, jak si s vámi umí strach pohrát, protože jsem na to úplně zapomněla. Zaplavila mě úleva. Než jsem zapadla do kabinky, abych se převlékla, sebrala jsem pár papírových ručníků. Jakmile jsem se svlékla, otřela jsem se. Když jsem na sebe hodila čisté kalhotky, džíny, ponožky, tričko a mikinu, užívala jsem si dotek suchého prádla a oblečení. Mokré hadry a pláštěnku jsem poskládala, ale nechtěla jsem je uložit do batohu, protože by mi provlhly ostatní ponožky, prádlo a knihy. Zastrčila jsem do batohu klobouk, ačkoli jsem si bez něj připadala jako nahá.

Když jsem se vrátila do sálu restaurace, odložila jsem mokré oblečení vedle sebe na lavici a prádlo mezi něj zastrčila, aby nebylo vidět.

Nedokázala jsem se tomu muži podívat do očí, proto jsem se natáhla po kole bez cukru, o kterou jsem požádala, a vychutnávala si tu chuť. Na turné jsem potřebovala spoustu energie, proto jsem pravidelně jedla a pila spoustu vody. Limonáda byla jako odměna. Neměla jsem však kolu celé měsíce a chutnala skvěle.

„Promiňte.“ Hlas mého společníka mě probral a vzhlédla jsem. Viděla jsem, jak mává na procházející servírku.

„Nemáte tašku?“

„Tašku?“

„Ano, nákupní tašku, papírovou tašku. Prostě tašku.“

„Hm… podívám se.“

Teď jsem se na něj tázavě zadívala já, jenže si mě nevšímal. Upil vody a rozhlédl se po restauraci, jako by tahle situace nebyla divná nebo rozpačitá. Na nose měl hrbolek, k tomu výrazné lícní kosti a ostře řezanou, hranatou čelist. Celkově působil agresivně, mužně, drsně a šel z něj strach. A já jsem se v té chvíli cítila jako kořist, která se hloupě nechala chytit.

Přesto jsem nedokázala setřást pocit, že ode mě opravdu nežádá nic sexuálního.

Bez rozpaků jsem na něj zírala a toužila po odpovědích.

Ani to s ním nehnulo, ignoroval mě, dokud se servírka, na kterou se obrátil, nevrátila s igelitovou taškou. „Bude to stačit?“

„Jo.“ Vzal si ji od ní. „Děkuju.“

Podal mi ji a hleděl na mě těma očima, které by se mnohem víc hodily ke Casanovovi, někomu, kdo umí být šarmantní. „Na vaše oblečení.“

Aha.

Bylo to laskavé gesto, taky v protikladu s jeho vystupováním, a moje podezření sílilo. Nicméně jsem si tašku vzala, vsunula do ní mokré oblečení a odstrčila ji stranou. Popuzeně jsem vydechla. „Co k čertu chcete?“

„Nejdřív se najíme.“

„Abych byla dobře nakrmená, spokojená a přístupnější k tomu, co po mně sakra chcete?“

Teď už se na mě podíval, opravdu podíval, a povytáhl koutek úst. „Přesně tak.“

„Dobrý padouch neprozrazuje svoje plány, víte.“

„Nejsem padouch.“

„Kdo jste?“

„Jí–“

„Jídlo první, jo, jasně.“

A tak jsme seděli mlčky, dokud nedorazila naše večeře. Z vůně mořského vlka mi hlasitě zakručelo v žaludku. Před lety bych se cítila trapně. Teď mi to bylo ukradené. Záleželo mi jenom na té rybě.

Pustila jsem se do jídla a zavřela oči radostí.

Když jsem je otevřela, abych si nabrala bramborovou kaši s máslem, ucítila jsem na sobě jeho pohled.

Ta zamračená tvář a záblesk starosti v očích mě přiměly ztuhnout. Vzápětí se však jeho výraz vyjasnil a vyhladil a můj společník se vrátil ke svému hamburgeru, jako bych neexistovala.

Vychutnávala jsem si každý ždibec jídla včetně čokoládového řezu, který jsem si objednala jako dezert.

S plným břichem jsem se cítila spokojeně a vyčerpáním se mi začaly zavírat oči.

Věděla jsem, že je čas zaplatit. „Takže…“ Odstrčila jsem prázdný talířek od zákusku a se zlověstným výrazem se opřela dozadu. „Co ode mě k čertu chcete?“

Místo odpovědi sáhl do peněženky, vytáhl vizitku a podal mi ji.

Nevěřícně jsem na ni zírala.

4. KAPITOLA

Killian O’Dea

manažer A&R

Skyscraper Records

Stobcross Road 100

Glasgow

07878568562

Zaryla jsem prsty do nóbl vizitky a zamračeně vzhlédla k panu Killianu O’Deaovi. Je manažerem oddělení A&R, které se zabývá vyhledáváním nových talentů a vytváří repertoár nahrávací společnosti. „Jste z hudebního vydavatelství?“

Nevzrušeně na mě hleděl. „Jestli mi nevěříte, můžu vám půjčit svůj telefon, abyste si nás vyhledala.“

Než jsem mohla odpovědět, odříkal mi, s kým mají podepsané smlouvy. Několik jmen jsem znala, všechno jsou to úspěšní britští umělci.

„Jsme jediné hudební vydavatelství ve Skotsku, které stojí za řeč, a směřujeme k tomu, abychom zastínili nejznámější nahrávací společnosti v Anglii. Díky dobrému oku na rozpoznávání talentů a marketingovému týmu, který dokáže líp než ostatní prodat umělce digitální generaci, jsme za posledních pět let vydali nejprodávanější alba a několik našich umělců se proslavilo po celém světě.“

Jak mluvil, v očích měl jiskru, která v nich dřív chyběla. Světlo. Vášně, nebo chladné ctižádosti, netušila jsem, co z toho. Mimoto jsem si nebyla stoprocentně jistá, o co se tou reklamou snaží.

„Proč mi to všechno říkáte?“

O’Dea se ke mně mírně pootočil. Jeho intenzivní pohled mě znepokojoval. „Nestaráme se pouze o komerčně úspěšné zpěváky, ale i o skutečné umělce. Vy máte dar. Myslíte si, že se zastavím u každého proklatého pouličního zpěváka a poslouchám, jak napodobuje Adele? Ne. Poprvé jste mě přiměla, abych se vám věnoval, když jste zpívala vlastní píseň. Zaujala jste mě. Chtěl bych slyšet víc vašich věcí, a jestli jsou tak dobré, jak si myslím, byl bych rád, abyste pro mě nahrála album.“

„Nemám manažera.“ To byla lež.

„S tím vám můžu pomoct.“

V koutku duše mě vždycky potěší, když někdo ocení, co dokážu, jenže to převážil strach, že se ke mně tenhle chlap přiblížil. Srdce mi při pomyšlení na to, co mi nabízí, uhánělo v hrudi. Abych zase stála ve světle reflektorů. Stačilo by pár vteřin a všechna moje tajemství by se odhalila. Dlaně mi pokryl pot a zachvěla jsem se chladem. Natáhla jsem se pro svoje věci.

„Děkuju, ale nemám zájem.“

„To je všechno?“ vyštěkl. Vzhlédla jsem k němu a viděla, jak na mě zlostně zírá.

„Nemám nic než ty písničky, co jste mě už slyšel zpívat.“

„Tomu nevěřím.“

Ke strachu se přidal i vztek a zrudly mi tváře. „Je mi fuk, čemu věříte.“ Pohnula jsem se, abych vyklouzla z boxu, chytil mě však za loket.

V očích mi varovně zablesklo, O’Dea mě však nepustil.

„Proč by si člověk vybral, že radši zůstane trčet na ulici, než aby se chopil šance a změnil svůj život? To mi nedává smysl.“

Jeho naivitě jsem se nešťastně zasmála. „Myslíte si, že sláva a bohatství znamenají všechno? Je to prázdnější život než ten můj.“

„Jak to můžete vědět?“

„Pusťte mě.“

„Jak to můžete vědět?“

„Stačí, když se podíváte na životy slavných lidí. Kolik z nich vám připadá skutečně šťastných?“

„Náhodou znám několik, kteří jsou opravdu šťastní.“

„Pak pravděpodobně berou prášky.“

„Na tak mladou holku jste neuvěřitelně cynická.“ Povytáhla jsem obočí. „Jak si myslíte, že jsem mladá? Jestli hledáte novou puberťačku, která vyrazí na pódium v krátké sukýnce a s falešnými špičatými nehty, jste na špatné adrese.“

„Pokud si to myslíte, moc dobře jste neposlouchala. Kolik je vám let?“

„Proč ten výslech?“

„To byla jedna otázka. Dokonce jsem se ani nezeptal na vaše jméno. Proč ta vyhýbavost?“

„Jste cizí chlap a koupil jste mi večeři, protože ode mě něco chcete. Možná to není to, po čem touží většina mužů, přesto je to něco, co nejsem ochotná dát. Můžete to zaobalit, jak chcete, ale oba víme, že jsem vám ukradená. Chcete jenom získat prachy a já vám je nechci vydělat. Pořád platí, že mi zaplatíte večeři?“

O’Dea mě neochotně pustil. „Jo.“

Zaplavila mě úleva, nedala jsem to však na sobě znát. Předstírala jsem, že se celá netřesu, a vylezla z boxu. Hodila jsem si batoh na záda.

„Máte pravdu,“ pronesl.

Zarazila jsem se, když jsem se natahovala pro kytarové pouzdro, a čekala, co dodá.

„Je mi fuk, kolik je vám let a jak se jmenujete. Je mi u prdele, že žijete na ulici. Záleží mi jenom na vašem hlase, na písních, které skládáte, a na vaší schopnosti prodat alba.“ Vstal, vytáhl z peněženky svazek bankovek a hodil je na stůl. Bylo to víc, mnohem víc, než jídlo stálo. Tmavé oči mu ztvrdly zklamáním a zlostí. „Až budete připravená vytáhnout svou nemytou hlavu ze zadku, zavolejte mi.“

To mě pobouřilo. „Vy povýšený zmetku… Myla jsem si vlasy dnes ráno.“

Obešel stůl a zastavil se, aby se mi zadíval na hlavu. Zavrtěla jsem se. Když mi konečně pohlédl do divokých očí, tvrdost z těch jeho nezmizela. „Někde ve veřejných sprchách. Nechte mě hádat… V plaveckém centru?“

Studem mi zčervenaly tváře a v tom okamžiku jsem ho nenáviděla, že se mi posmívá. „Co za člověka zostudí někoho bez střechy nad hlavou?“

„Snažím se zostudit někoho, kdo na rozdíl od tisíců ubožáků v téhle zemi, kteří nemají na vybranou a musí spát venku, být bez střechy nad hlavou nemusí. Myslíte si, že se já vysmívám vám. Přitom se vy každý den vysmíváte jim.“

Trhla jsem sebou. „To je kravina.“

„Opravdu? Oni nemají na vybranou. Vy ano.“

„Nemám.“

„Právě jsem vám nabídl šanci.“ Popadl mě za ruku a strčil do ní vizitku. „Udělejte s tím, co chcete.“

A s tím odešel. Nechal mě v TGI Fridays, ať se tu kroutím. Nohy jsem měla jako z želé a hlava se mi vznášela v oblacích. Odmítala jsem přijmout jeho krutá slova a místo toho vklopýtala do boxu a svalila se do něj. Mohlo za to jídlo a vzrušení z dnešního dne – nic víc.

Přesto se mi prsty třásly, když jsem se natáhla po bankovkách, které hodil na stůl.

„Mám vám přinést účet?“

Nový hlas, který mě překvapil, mě přiměl ty peníze panicky sevřít v prstech. Přikývla jsem na číšníka a schovala ruce pod stůl, aby bankovky neměl na očích. Když přinesl účet, odpočítala jsem útratu včetně štědrého dýška. V očích mě pálily slzy, když mi docvaklo, kolik zůstalo.

Ten parchant mi tu nechal dvě stě liber. Pro někoho drobné, pro mě to ovšem znamenalo, že si několik týdnů nemusím dělat starosti, kolik si vydělám zpěvem na ulici.

Za ten milodar jsem ho nesnášela ještě víc. Proč mi dal peníze, když jsem v jeho očích tak ubohá?

Přestože jsem se snažila, seč jsem mohla, nedokázala jsem dostat jeho hlas z hlavy, ještě když jsem nastupovala do autobusu mířícího ven z centra. Potom co jsem na sebe v noci ve stanu navrstvila oblečení, zastrčila jsem peníze do skryté kapsy v kytarovém pouzdře a pak vytáhla zápisník, kterého jsem se od příjezdu do Skotska nedotkla.

Když šlo všechno ke dnu, utekla jsem. Nechala jsem všechno za sebou a celý rok cestovala po Evropě s batohem na zádech. Celou dobu jsem psala nové písničky. Úplně jiné, než které jsme hráli s kapelou dřív. Nepokoušela jsem se najít novou melodii ani nový hit. O takový život jsem už nestála. Jenže hudba bude vždycky způsobem mého vyjádření a doufala jsem, že písně, které jsem skládala, mi zkrátka přinesou klid.

Nepovedlo se.

Věděla jsem, že jestli mi nepomůže hudba, tak už nic. Proto jsem se ve Skotsku zastavila. Použila jsem posled ní peníze na levnou letenku z Paříže do Glasgow. Pět měsíců jsem zpívala, ale nic neskládala.

Moje turistické vízum brzy vyprší. Přestože mám nějaké peníze od O’Deae, brzy nebudu mít nic. Nebudu mít na to, abych se dostala domů. Naštěstí jsem se domů vracet nechtěla.

Zírala jsem do zápisníku na slova, jež jsem napsala, na písničku, která byla podle mě příliš upřímná, než abych ji mohla zpívat na ulici, a ucítila nutkání, jaké už celé měsíce ne. Trávila jsem tu celý ten čas a snažila se zapomenout, zbavit se všeho špatného, abych mohla předstírat, že jsem někdo jiný. Přesto… jsem chtěla dokončit, co jsem začala.

Zašmátrala jsem po peru a začala v textu horečně dělat změny. Zastavila jsem se, když byla píseň napůl dokončená. Potřebovala jsem slyšet, jak to zní.

Otevřela jsem pouzdro a vytáhla svou kytaru. Zpívala jsem:

„Ne, tenkrát jsem nechápala,

že tvá duše je součástí mé,

a když ta tvoje vyhasne,

má se na prach rozpa… “

Hlas se mi zlomil dřív, než jsem se dostala k poslednímu řádku první sloky. Lehla jsem si ve stanu, schoulila se kolem kytary, moje písnička odhozená vedle mě. Poprvé za celé měsíce jsem usnula se slzami na tvářích.

5. KAPITOLA

V létě mělo město odlišnou vůni, homogenizovaný pach, jenž lze jen těžko popsat, dokud ho zcela nerozeberete na jednotlivé části. Jednou z těch částí je horký asfalt. Léta tady se s léty doma nedala srovnat, ale za těch prchavých teplých dní to množství budov, lidé a hustá doprava vygenerovali takové teplo, až byl chodník vřelý na dotek a vydával výrazný pach horkého betonu.

Teď když teploty klesaly, mě překvapil všudypřítomný pach vlhkého betonu, který je cítit, dokonce i když několik dní neprší. Ve Skotsku je na podzim vlhko bez ohledu na to, jestli se ty šedé mraky nad vaší hlavou uráčí neprasknout.

Je to takový ten vlhký chlad, který vám zalézá do kostí. Následující sobotu se Killian O’Dea neukázal, aby si vyslechl, jak zpívám. Ráda bych řekla, že mě to netrápilo, jenže jsem věděla, že ty peníze, které mi dal, nebudou zadarmo. Byla jsem tak zoufalá, že jsem si je vzala, nejsem však naivní. Nenechal mi je, aby mi prokázal laskavost. Proto jsem byla jako na trní. Vyčkávala jsem. Toužila jsem se vrátit do doby, kdy jsem byla neviditelná. Přesto jsem zpod klobouku bloudila očima kolem sebe a hledala ho. Měla jsem nepříjemný, neklidný pocit, takové brnění v prstech na rukou i nohou, když jsem se ten den sbalila.

Za ten pocit však nemohl jenom sám Killian O’Dea. Ten mu pouze pomohl se rozvinout. Nakopl moje klubko emocí a ty vyletěly jako čert z krabičky. Chaoticky se rozskočily a teď jsem nedokázala přijít na to, jak je úhledně poskládat zpátky. Místo toho jsem je zametla pod imaginární koberec. Neforemný, špinavý koberec, který mi každý den připomínal, že tam ty emoce jsou.

Spolu s počínajícím strachem z blížící se zimy. Příští večer mě to doopravdy srazilo.

Po přerušovaném spánku, kdy jsem se objímala a pokoušela se – bez úspěchu – necvakat zuby, jsem v pondělí ráno vstala a cítila se příšerně. Přestože mi O’Dea nechal peníze, měla jsem hlad. Snažila jsem se totiž, aby mi ty finance vydržely co nejdéle, proto jsem si kupovala levné jídlo a nejedla moc často. Což znamenalo, že jsem si zvykla na hlodavé kručení v břiše a neustálou bolest žaludku, když jsem se probudila. Jenže dnes ráno se malátnost z nedostatku spánku spojila s vlhkým chladem v kostech. Měla jsem pocit, že mě to zabije.

Navzdory nízkým teplotám v noci slunce jasně svítilo, když jsem unaveně balila stan. Ve stromech štěbetali ptáčci. Ten zvuk se mi obvykle po ránu líbil, jenže dnes mě popuzoval, protože jsem jim záviděla. Těm zatraceným opeřencům, kteří se zdáli být tak šťastní, zatímco já jsem na tom už nemohla být bídněji.

Věděla jsem, že se musím trochu zahřát, proto jsem zamířila do plaveckého centra a dala si horkou sprchu. Cítila jsem se o něco líp, dokud jsem se nezačala oblékat a neuviděla v batohu tampony. Zapotácela jsem se.

Zvedl se mi tep, jak jsem se snažila přijít na to, kolikátého je.

Co to, sakra…

Rychle jsem se dooblékla a upravila se, než jsem cestou ven přistoupila k recepci, abych si vyzvedla kytaru.

„Děkuju. Můžu se zeptat, kolikátého dnes je?“

„Čtyřiadvacátého.“ Do háje.

Mám měsíc zpoždění s menstruací. Jak to, že jsem si toho nevšimla?

Obavami mě svrběla kůže, ale snažila jsem se nedat to najevo. „Nemohla bych se tu někde zvážit?“

„Když se vrátíte zpátky do šaten, vzadu v koutě stojí váhy, u poslední řady skříněk.“

Přikývnutím jsem poděkovala a se zrychleným pulzem si pospíšila zpátky do šaten. Byla jsem ráda, že je tu po ránu ticho. Shodila jsem ze sebe všechny věci, vyzula si boty a postavila se na váhu.

Navzdory průměrné výšce metr šedesát osm jsem vždy působila drobně, protože mám štíhlá ramena a pas a průměrně velká prsa. Kdyby nebylo mých širších boků a zadku, připadala bych si maličká.

Ty boky a zadek mi ubývaly. Úplně jsem je neztratila, ale směřovala jsem k tomu.

Moje váha nebyla tak špatná, jak jsem očekávala. Nejsem doktor, ovšem nemyslím si, že jsem měla nebezpečnou podváhu. Jenže jsem nedostala měsíčky.

Jestli za to nemůže moje váha – a tím si nejsem jistá –, je to podvýživou? Nebo anémií? Nebo nadměrnou chůzí? K čertu, co já vím.

Vím jenom to, že když nemám pravidelnou menstruaci, něco je se mnou špatně.

Zčistajasna si mi z hrudi vydral vzlyk dřív, než jsem to mohla zastavit. Popadla jsem svoje věci a zalétla do útočiště – převlékací kabinky, kde jsem si připlácla ruku na pusu, abych ten zvuk utlumila.

Najednou jsem před sebou viděla Mandy a Hama, oba jako odhozené věci, neudržované, očividně o sebe nepečující. Myslela jsem si, že jsem na tom líp než oni. Že spaní na ulici nemá vliv na mou schopnost se o sebe postarat.

Jenže mělo, je to tak?

Co si to sakra dělám? Musím s tím přestat. Ovšem jak?

Nemůžu se vrátit. Nemůžu, nemůžu, nemůžu…

Musí existovat způsob, jak vést tenhle život líp. Copak jsem tohle nechtěla? Starat se jen o ty nejzákladnější potřeby?

Při tom pomyšlení jsem se hořce zasmála. O’Dea měl pravdu. Mám hlavu strčenou tak hluboko v prdeli, že jsem si neuvědomila, že mi už nesedí na ramenou. Ukázalo se, že tenhle život je ve skutečnosti pěkně děsivý, když začne trpět vaše zdraví.

Sakra.

Chvíli mi to trvalo, nakonec jsem se však vzpamatovala, a zatímco jsem si sbírala věci, snažila jsem se nedívat, jak křehce vypadá moje zápěstí a jak mi kosti vystupují víc, než jsem si pamatovala. Když jsem zastrčila ruku do kapsy pláštěnky, abych se ujistila, že jsem neztratila drobné, co tam nosím, moje prsty se otřely o kartičku. Zamračila jsem se a vytáhla ji ven.

Killian O’Dea

manažer A&R

Skyscraper Records

Stobcross Road 100

Glasgow

07878568562

Ta vizitka na mě zírala, stejně jako to měl ve zvyku O’Dea.

„Oni nemají na vybranou. Vy ano.“

„Nemám.“

„Právě jsem vám nabídl šanci.“

Roztřeseně jsem vydechla, a místo abych tu vizitku zmačkala, jsem si kdovíproč otevřela bundu, rozepnula vnitřní kapsičku a zastrčila kartičku dovnitř, kde bude v bezpečí.

Nedovolila jsem si uvažovat, proč jsem to udělala.

* * *

Přesně jak mě varovali, počasí mě ten den překvapilo. Jak může být v září přes noc taková zima a přes den krásně teplo, mi bylo záhadou. Mohla jsem jenom doufat, že teplo se vsákne do země a udrží ji pro mě v noci hřejivou.

Odmítala jsem dovolit, aby moje obavy o fyzické zdraví měly vliv na dnešní představení na Buchanan Street. Protože byl pracovní den, hrála jsem tu dnes sama. Nezvyklé počasí znamenalo, že ti, co nepracovali, se procházeli kolem, a ti, co pracovali, chtěli být během přestávky na oběd venku na slunci. Protože jsem chtěla nasytit jejich touhu po slunečním svitu a létě, zpívala jsem optimistickou verzi „Rockaway Beach“ od The Ramones. Ukázalo se, že se lidem líbí, a mince v mém pouzdře začaly přibývat. Navázala jsem songem „Summertime“ od Elly Fitzgerald a následně hrála každou s létem spojenou písničku, co mě napadla.

Vydělala jsem si víc než obvykle v sobotu.

Zatímco jsem zpívala a hrála jednu píseň za druhou, všimla jsem si dvou mladíků, kteří se nehýbali. Postávali v neustále se měnícím houfu kolem mě a kdovíproč se mi z nich ježily chloupky. Něco mi na nich nehrálo, jako by ve skutečnosti neposlouchali, co zpívám. Nedokázala jsem na to ukázat prstem, ale Ham mě varoval, abych si po úspěšném představení hlídala záda. Kdokoli mohl vidět, kolik jsem si vydělala, pouhým mrknutím do mého kytarového pouzdra.

Po „Cruel Summer“ jsem si udělala přestávku a jako první jsem schovala všechny bankovky a mince z pouzdra. Dno kytary vyskočilo, strčila jsem peníze pod něj a zase ho zaklapla na místo, aby peníze nebyly na očích. Potom jsem zůstala poblíž s kytarou na popruhu přes rameno a napila se vody, kterou jsem už potřebovala.

Že se přiblížili, jsem ucítila dřív, než jsem zpod okraje klobouku spatřila na zemi jejich nohy. Napjala jsem se, zvedla hlavu a pohlédla na ty dva mladé kluky. Oba měli na sobě tepláky a trička a na hlavě kšiltovky stažené hluboko do tváře.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru.

„To je Taylor?“ Vyšší z nich zvedl bradu k mojí kytaře. Ta otázka mě rozhodila. „Vyznáš se v kytarách?“

„Můj taťka je do kytar blázen. Tvoje je pěkná.“

Napětí ve mně narůstalo. Moje kytara je především drahá. „Díky.“ Odvrátila jsem se a dala tak najevo, že můžou jít.

„Je z řady Dreadnought?“

Je to akustická kytara z řady Presentation. Nechtěla jsem ovšem, aby to věděl, proto jsem lhala: „Opravdu se vyznáš.“

„Taťka dycky chtěl Cocobolo. Může si dovolit jenom Harley Benton. Ale tvrdí, že si jednou koupí Cocobolo. Neumí ale hrát tak dobře jako ty.“

„To mu nesmíš říct,“ odfrkl si jeho kamarád.

Oba se uchechtli a mě napadlo, jestli nejsem přehnaně podezřívá. „Cocobolo.“ Vzhlédla jsem k nim. „To je hezká kytara.“

„Jo.“ Přikývl a dál intenzivně zíral na moji taylorku. Kamarád do něj najednou šťouchl a on pokrčil rameny.

„Radši už pudem. Jenom jsem chtěl říct, že si myslím, že seš dobrá.“

„No, vážím si toho, díky.“

Malinko mi mávli a loudali se pryč. Když zmizeli v davu, čekala jsem, že ze mě to napětí po jejich odchodu opadne, něco na tom setkání mě ale rozhodilo. Způsob, jakým mě ten mladík, který víc mluvil, hodnotil, mě znepokojoval.

Instinkt mi napovídal, abych se sbalila a odešla. Vydělala jsem si už dost. Když to přidám k tomu, co mi dal O’Dea, myslím, že je na čase, abych vyměnila ten pršiplášť za levnou zimní bundu.

Poté co jsem se sbalila, procházela jsem levnější obchody. Ve většině měli výprodeje pouze na letní kolekce, což bylo logické, ale nakonec jsem přece jenom našla kabát z minulé sezony s padesátiprocentní slevou. Když jsem odevzdávala peníze, zaváhala jsem, protože to byla velká část toho, co mi zbývalo, potom jsem si však vzpomněla, jak hrozná byla předešlá noc.

Zimní kabát jsem potřebovala a radši si ho koupím, dokud ty peníze mám. Přidala jsem do košíku i levnou zimní čepici, šálu a rukavice.

Pak jsem se rozšoupla a koupila si čerstvý kuřecí salát, neboť jsem měla nezdravého jídla už plné zuby, a ujistila se, že mám v batohu dost vody. Protože jsem nechtěla propást pěkné počasí, vydala jsem se k parku Glasgow Green, který je dvacet minut daleko od Buchanan Street. Položila jsem si pláštěnku na trávu, posadila se, snědla salát a četla si knihu, kterou jsem si koupila za padesát pencí v antikvariátu.

Díky tomu jsem zapomněla na dnešní ráno. Díky tomu jsem se cítila normálně.

A uvědomila jsem si, že přestože opravdu chci zmizet ze světa, možná tu a tam je v pořádku – vlastně důležité – cítit se normálně.

* * *

Byl pěkný večer, proto jsem se rozhodla, že se zpátky na hřbitov projdu. Jak jsem mířila na sever a kráčela po chodníku rušné ulice nad dálnicí, vysoké budovy v centru města se vytrácely a všechno bylo čím dál šedivější. Až ke hřbitovu se šlo v podstatě pořád rovně podél hlavní silnice.

V době, když jsem přelézala bránu, už padla tma. Ztvrdlá chodidla mě bolela a cítila jsem, jak mi v botách opuchla – to z toho tepla, které už povážlivě opadlo. Podívala jsem se na nákupní tašku s novým kabátem, co jsem nesla v ruce, a byla ráda, že jsem si ho koupila a můžu se v něm dnes v noci vyspat.

Když jsem se vydala na dlouhou cestu do kopce ke svým stromům, zdálo se mi, že jsem ve vzduchu zaslechla šepot, svedla jsem to však na šustot spadaného listí podél chodníku.

Jenže když jsem to uslyšela znovu, ztuhla jsem jako laň polapená světly reflektorů. V uších mi hučela krev, jak jsem je napínala, abych co nejlíp slyšela, a snažila se rozhlédnout po potemnělém hřbitově. Věci blízko kolem mě osvětlovala zář měsíce, ale za ní se nacházela hustá, skličující temnota. Zvedla jsem baterku, abych si do té tmy posvítila, neviděla jsem však nic neobvyklého.

Přesto mě poprvé od chvíle, kdy jsem si z tohoto místa udělala domov, sevřel strach.

S bušícím srdcem jsem šla dál ke stromům a doufala, že za ten šepot může jen moje představivost.

Shodila jsem batoh z ramen a vytáhla z něho stan. Jenže když jsem ho začala stavět, uslyšela jsem nezaměnitelný zvuk kroků dunících na zemi. Napřímila jsem se, prudce se otočila a úzkost mě přimrazila na místě, když jsem před sebou uviděla ty dva kluky, s kterými jsem dnes mluvila.

Sledovali mě.

Cítila jsem, jak se mi svírá hrudník, jak krátce a mělce dýchám, zatímco mi hlavou probíhaly ty nejhorší scénáře. Proč mě sledovali? Vyděšená k smrti, ale rozhodnutá nedat to najevo jsem zvedla bradu a zeptala se: „Co tady k čertu chcete?“

„Tu kytaru,“ odpověděl okamžitě ten vyšší. „Víme, že má cenu několika táců.“

To není pravda. Moje taylorka je nejenom akustická kytara ze série Presentation, byla vyrobena na zakázku speciálně pro mě. Technicky měla cenu do deseti tisíc dolarů, jenže by se mohla prodat za daleko víc na aukci pro fanoušky.

Pouzdro s kytarou leželo vedle mě v trávě. Nechránilo pouze ten nástroj, ale i všechny peníze, které jsem si tam ukryla. Ze strachu, že ztratím kytaru i prachy, se moje roztřesené údy proměnily v ocel. Postavila jsem se před pouzdro, aby ho kluci neměli na očích. „Jděte domů, hoši. Tohle vám za ty trable nestojí.“

Dlouhán se zakřenil a v jeho úsměvu bylo tolik zášti, až se mi z toho zvedl tep. „Si myslíš, že někomu bude záležet na tom, že houmlesačka přišla o kytaru?“ Ukázal na hřbitov kolem nás. „Nikdo tu není. Tak nám dej tu kytaru a my ťa necháme na pokoji.“

„Hele.“ Otočila jsem se k tomu menšímu klukovi, který se neklidně kroutil a tvářil se velice nervózně. „Ta kytara pro mě má velkou sentimentální hodnotu. Prosím.“

„Do prdele,“ zavrčel ten dlouhán a přiblížil se ke mně. Obrnila jsem se před útokem, jenom se mě však pokusil obejít, aby mi ji sebral.

Instinktivně jsem se natáhla a chytila ho za paži.

Později se nad tím okamžikem zamyslím – jak jen jsem mohla být tak hloupá.

Ten kluk, mnohem vyšší, mohutnější a líp živený než já, se na chvilku zastavil. Pak mě ze sebe setřásl, aby se napřáhl a udeřil mě. Jeho pěst mi narazila do tváře. Bylo to jako výbuch, při němž jsem zahlédla hvězdičky a oslepil mě. Spadla jsem na záda a zamrkala. Byla jsem dezorientovaná a tvář mi horce pulzovala bolestí. Když se hřbitov kolem mě přestal točit, uvědomila jsem si, že mě ten kluk srazil na zem. Ležela jsem v trávě, zatímco on dřepěl nad kytarovým pouzdrem. Rozepnul ho a otevřel. Asi aby se ujistil, že je taylorka uvnitř.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Struny lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.