MARTIN GOODMAN

Překlad: Dana Šimonová

J SS BACH © Martin Goodman, 2019

First published by Wrecking Ball Press

Translation rights arranged by MacKenzie Wolf

Translation © Dana Šimonová, 2020

Copyright © Nakladatelství Práh, 2020

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-848-6

Dospělým, kteří provozovali hudbu v ghettu a Honzovi Treichlingerovi a dětským hercům v opeře Brundibár.

Terezín, 1943–1944

Tvoříme zde peklo i ráj,
kde láska a nenávist rozkvétají pospolu
a oživují svět.

Luis Cernuda (The Lover Digresses)

Čas je prvkem vyprávění…
Je také prvkem hudby,
která sama měří a rozděluje čas
a činí ho náhle zábavným a cenným.

Thomas Mann (Kouzelná hora)

Hudba je největším zázrakem lidstva.

Alice Herz Sommer

1.
Sydney, 1962

Pusťte žraloka do akvária a požádejte ho, aby popsal život malých rybek, které tam potká. Žralok nedokáže popsat, jaký dopad má na ostatní. Stejně tak Katja nemohla vědět, jak stín její osobnosti ovlivňuje okolní svět. Když její australští krajané cítili, že se Katja blíží, měli tendenci přejít na druhou stranu ulice. Proto se také v jejích krajinkách nevyskytovali žádní lidé.

„Jak ses jmenovala za svobodna?“

Katja musela chvíli zapřemýšlet. Jak se jmenovala předtím, než se stala Birchendorfovou? Bylo to už tak dávno.

„Kleinová,“ vzpomněla si.

Dcera to zapsala do formuláře, který dostala od imigračního úředníka. Přepsala to však po svém, takže si v podstatě vytvořila nové jméno. Uwe Clineová. Už nechtěla být dál Birchendorfová. Když na ni Katja mluvila německy, dívka jí odpovídala anglicky.

V roce 1951, když bylo Uwe třináct, musela Katja přijmout fakt, že žije s teenagerkou. Když si dcera nabarvila vlasy načerno, Katja se domnívala, že to dělá kvůli módě. Uwe si zapínala bílou blůzu až ke krku a rukávy si stahovala k zápěstí. Dokonce i v létě nosila pod vlněnou sukní černé punčocháče. V puberťáckém světě velkých výstřihů a holé kůže stála Uwe stranou. Jenže ona to právě tak chtěla.

Uwe chodila do školy pro sekretářky, kde úspěšně zvládla těsnopis i psaní na stroji. Našla si práci a odešla z domova. Potom už o ní Katja neslyšela. Čekala.

Jednoho prosincového dne roku 1962 vystoupila Katja z taxíku a požádala řidiče, aby nechal běžet taxametr. Byl slunečný den a Katje chyběla pravá severská zima. Venku na ulicích si připadala v černých šatech jako tučňák v zoologické zahradě, kterému se všichni smějí. V chodbě činžovního domu našla na schránce dceřino jméno. Uwe ho napsala jako dítě – špičkou pera silně tlačila na papír, jak se soustředila na napsání svého jména: Uwe Cline.

Katja vyšla po betonovém schodišti do třetího patra, kde stiskla zvonek u černých dveří. Nikdo nepřišel otevřít. Zabušila na dřevo pěstmi a zakřičela Uwino jméno. Ze dveří bytu na druhé straně chodby vystrčila hlavu nějaká žena.

„Je tam moje dcera,“ vyštěkla na ni Katja. „Jsem její matka.“

Znovu zabušila na dveře a sousedka se raději vrátila do svého bytu.

Nakonec se ve dveřích objevila štěrbina. Uwe ustoupila a matka se protlačila dovnitř.

Dceřiny vlasy byly zplihlé a nemyté, u kořínků odrostlé. Ramena měla hubená a tváře vpadlé, ale z noční košile jí vystupovalo velké břicho. Přešla k úzké posteli se zmuchlaným polštářem mokrým od potu a sedla si na její kraj.

„Máš nějaké peníze?“ ptala se Katja. „Budeme je potřebovat. Já jsem si žádné nevzala a čeká na nás taxi. Beru tě domů.“

Katja zahlédla na okenním parapetu Uwinu peněženku. Bylo v ní několik bankovek a pár mincí. To bude stačit.

Jaký to byl ošklivý pokoj! Jednoploténkový vařič, plynový boiler a oprýskaný dřez. Tohle byl ten samostatný život, po němž dcera toužila? Stála tu i malá skříň, ale nemělo cenu balit jakékoli věci. Stejně teď Uwe nebude nějaký čas nikam chodit a dole na ulici nepřestává taxametr měřit čas.

Pod postelí ležely ošoupané boty. Katja si klekla a snažila se do nich nacpat Uwiny nohy. Šlo to špatně, protože je Uwe měla nateklé, ale nakonec se jí to podařilo.

„Teď vstaň,“ pobídla ji Katja.

Dívka poslechla matčin příkaz. Na dveřích visel lehký šedivý plášť do deště. Když ho Katja před ní podržela, Uwe vklouzla do rukávů.

„A teď pojď,“ řekla jí.

Na hřebíku u dveří byl pověšený svazek klíčů. Katja si je dala do kapsy a vyšla s dcerou na chodbu.

Voda ve vaně postupně šedla, jak Katja dceru drhla houbou. Prameny jejích vlasů třela mezi dlaněmi a doufala, že z nich smyje černou barvu.

Uwe neměla ani sílu sama se najíst, ale když jí Katja vkládala sousta do úst, dokázala je žvýkat a polykat. To by jí mělo aspoň trochu pomoct.

Katja nepřestávala mluvit. Doufala, že tichým hlasem. Většinou to byly jen krátké útržky z vlastního života. Odpustila si poznámky typu „musíš jíst za dva“. Děťátko si zjevně bralo i bez cizí pomoci to, co potřebovalo. „Tohle mi napsali z tvé práce,“ řekla nakonec a přečetla jí dopis. Její firma proplácela vysokou podporu v mateřství, ale bylo třeba, aby s nimi zaměstnankyně zůstaly ve spojení. Sekretářek bylo tou dobou velmi málo. Dopis nebyl zdaleka první, který Uwe dostala, ale na žádný doposud neodepsala. „Prosím, alespoň tentokrát jim odpověz.“

Katja vložila dopis zpátky do obálky.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Co se ti to stalo?“

Uwe zavřela oči. Katja mohla jen čekat. Čekat, až se dceřina ústa pohnou.

Jediný abstraktní obraz, který se Katje kdy povedl, zobrazoval zamračenou oblohu plnou vran. Byl to portrét její mysli v klidu.

Pozorovala dceru a v hlavě jí vzlétla poslední vrána. Každá z vran byla vzpomínkou. Teď už tam žádná nezůstala. Vzpomínky stály v protikladu k přežití. Stačilo, aby se jedna uhnízdila, a člověk by přestal žít.

Tolik toho spolu zažily, ona a její dcera. Strávily celé zimy na cestách. Dcera nebyla nikdy znásilněná. Když se Katja podívala bez emocí zpět, považovala to za největší úspěch svého života. Dcera sice trpěla hladem, ale nezemřela vyhladověním. Viděla a slyšela víc, než by bylo pro malé děvče vhodné, ale nikdy nebyla znásilněná.

Jestli dcera otěhotněla po znásilnění, radši by to nevěděla. Ale pokud se to musí dozvědět, tak se nedá nic dělat.

Katja znala ženy, které se zhroutily. Některé padly na otevřeném prostranství, jiné ve skrytu mezi válečnými troskami. Šly tak daleko, jak to šlo, ale nakonec už nemohly. Jen ještě potřebovaly vypovědět svůj příběh. Otočily hlavu na stranu a šeptaly. Katja se stala přímo přebornicí ve čtení ze rtů z profilu. Tím, že vyslechla jejich příběh, je osvobodila.

Katja tedy věděla, jak vypadají mladé ženy na prahu smrti. Vypadaly jako Uwe.

Uwe taky potřebovala vypovědět svůj příběh a Katjiným úkolem bylo být u toho. Pozorovala dceřiny rty. Odtud se ten příběh dozví.

„Pamatuješ na toho chlapce na lodi?“

Rty její dcery se pohnuly. Mluvila německy. Katja přikývla a položila prsty na Uwino hrdlo. Tak cítila vibrace, když Uwe mluvila.

„Jmenoval se Stefan. Hráli jsme si spolu a kamarádili se. Potom zjistil, kdo byl můj otec, a plivl mi do tváře. Tak…“ Uwe si položila dlaň na břicho. „Tak to je jeho.“

Dcera mluvila tichým hlasem, jako když jí bylo šest.

„Našla jsem ho. Nehledala jsem ho, tedy nijak vědomě, ale našla jsem ho. Všimla jsem si ho na jednom košer obědě. Zaujalo mě, jak seděl s přáteli, vyprávěl příběhy a gestikuloval přitom rukama. Viděla jsem v něm toho kluka. Měl kůži stejně tmavou jako předtím, stejný hranatý obličej a samozřejmě stejné dlouhé a tmavé řasy. Čekala jsem, až ho přátelé osloví. Když mu jeden z nich řekl ‚Stefane‘, byla jsem si jistá. Sledovala jsem je až tam, kde byli zaměstnaní. Bylo snadné získat tam práci. A úplně nejjednodušší bylo dostat se do skupiny Stefanových přátel.“

Co jsi dělala na košer obědě? chtěla se jí zeptat Katja, ale neudělala to. Teď už ale bylo příliš pozdě na otázky. Jejím úkolem bylo naslouchat.

„Stefan říkal, že jsem to všechno naplánovala, že nejsem normální a že mé černé vlasy jsou největší lež, s níž se kdy setkal. Chtěl mi ty vlasy oholit a vystrčit mě na ulici. Prohlásil, že když předstírám, že jsem Židovka, je to stejné, jako by si pedofil oblékal krátké kalhoty a dětskou čapku, aby se dostal na dětské hřiště. Že to není pravda, mami? Já jsem to nepředstírala. Mluvily jsme o tom. Nacisté zabili hodně Židů. Otec zabil hodně Židů. Já nemůžu žádné mrtvé vrátit zpátky, ale můžu se stát jednou z nich. Nic lepšího udělat nemůžu. Stát se Židovkou je správná křesťanská věc.“

Tvůj otec nezabíjel Židy, chtělo se Katje říct. Nebyl zabiják. A ty jsi jenom pošetilá holka s nesmyslnými nápady. Měla bys z toho vyrůst. Ale nic takového neřekla.

„Chodili jsme společně na studium tóry. Tedy já jsem se přidala do skupiny, kam chodil Stefan. Viděl, jak moc se snažím všechno naučit. Nikdy jsem nelhala. Řekla jsem, že můj otec nebyl Žid, ale že ho drželi v táboře kvůli spojení se Židy. To přece po válce udělali, že? A řekla jsem, že zemřel v Dachau. Pověděla jsem jim, jak jsme putovaly z místa na místo, až jsem se dostala do Rosenheimu. Pilně jsem se učila tóru, protože jsem neměla rodinu, která by mě naučila židovské tradice.“

Katja uvažovala, proč se dcera tak změnila. Bylo to kvůli tomu, že jí ten chlapec plivl do oka? Nebo proto, co se stalo předtím? Bylo to kvůli nám?

„Stefan se připravoval na odjezd do Izraele. Řekl, že potřebuje někde začít znovu a že tam by to mělo jít. Staré způsoby jsou dobré, ale existuje nová cesta a my oba bychom ji mohli najít. Dodával, že jsme moderní. Moderní a zároveň zastaralí. Věřil ve volnou lásku. Bylo to vzrušující. V Izraeli mohly děti vyrůstat ve společenství kibucu. Naše děti.“

Katja nedokázala přijmout představu kibucu. Židé tam odcházeli, aby pracovali a stali se svobodnými. Postavili si tábor a vytvořili si tak své vlastní zdi a stavěli vlastní hlídky. Podle ní byl kibuc návratem k válečným praktikám.

„Vzal mě k nim domů. Na sabatovou večeři. Předtím jsme si to natrénovali. Věděla jsem, kdy mám lámat chléb, co se mám modlit a jak odpovídat. Ale všechny odpovědi jsem znát nemohla. Jeho matka na mě ostře hleděla přes stůl. Dojedli jsme a ona si utřela ústa do okraje ubrousku. ‚Kdy sis poprvé nabarvila vlasy?‘ zeptala se mě. ‚A kdy sis změnila jméno? Kde je teď tvá matka? Ona taky předstírá, že je Židovka?‘ Vím, jak je důležité nelhat. A ona mi nedovolila, abych pouze mlčela. Vytáhla ze mě svými dotazy celou minulost. Snažila jsem se vysvětlit, proč to dělám, proč se ze mě stala Židovka. Že jsem nic lepšího udělat nemohla. Ale ona mě neposlouchala a já se cítila prázdná.“

Ne úplně, chtělo se Katje poznamenat.

„Kdy se to stalo?“ zeptala se.

„Na jaře.“

„Ví Stefan o tom dítěti?“

„Já jsem ho od toho večera neviděla. Zůstal doma, když mě požádali, abych opustila jejich dům. Druhý den nepřišel do práce. V úřadu ubíhal týden za týdnem, až nakonec jeho složku uzavřeli. Řekli, že odjel do Izraele.“

„A ty ho pořád miluješ,“ konstatovala Katja.

Uwe neodpověděla. Řekla toho už dost. Až na dítě ve svém lůně byla prázdná.

Alespoň že se nejednalo o znásilnění, utěšovala se Katja. Pravděpodobně ne.

Katja zaklepala u sousedky a požádala ji, aby zavolala doktora. Lékař Uwe prohlédl a potom ze sousedčina telefonu zavolal sanitku.

Prohlásil sice, že to není otázka života a smrti, ale že si potřebují nechat tu mladou ženu v nemocnici na pozorování. Položili ji na nosítka, přikryli prostěradlem a odnesli. Katja zamkla dveře od bytu, dala si je do kabelky a šla za nimi.

„Je mi líto.“ Záchranář se lehce dotkl jejího ramene, ale nestiskl ho. „Nemůžete s námi jet v sanitce. To se nesmí.“

Jen ať se ji zkusí vyhodit. Nastoupila. Místo na sedačce za řidičem jí stačilo. Nebude nikoho otravovat. Ale nikdo neodveze její dceru na nosítkách, aniž by jela s ní. Nikdo.

V nemocnici šla za nimi, když přeložili Uwe do čistě povlečené postele a připevnili jí na zápěstí plastový náramek. Uwe měla slabý pulz a nízký krevní tlak. Na její kartě byly zapsány výsledky vyšetření. Katja dostala plastovou židli, takže si mohla sednout vedle ní a čekat.

Zdálo se, že se tu pohybují dva týmy vedené dvěma různými lékaři. Jeden se staral o Uwino zdraví, zatímco druhý se nad ní skláněl se stetoskopem a poslouchal, jak se vede miminku. Oba týmy poté odešly z doslechu, aby se poradily.

Katja došla k vlastním závěrům. Její dcera by měla porodit přirozeně. Proto odmítla, když se lékaři vrátili s doporučením, že by provedli císařský řez. Trvala na tom, aby počkali.

Uwe vyjekla, když na ni přišly první porodní bolesti. Nebylo to hlasité. Katja to dokázala poznat podle způsobu, jak sestra při tom zvuku pomalu otočila hlavu. Možná to bylo spíš hlasitější vydechnutí. Po dceřině tváři přeběhla bolest jako vlna, v jednom okamžiku tu byla a v dalším zase pominula.

Sestry postavily kolem postele zástěny. Katja seděla mimo ně. Na tom trvaly. Uvědomila si, že by ji mohly poslat pryč úplně, kdyby to bylo zapotřebí. Pozorovala stíny jejich pohybů na nylonovém plátně.

Uwino tělo nespolupracovalo. Budou muset operovat.

Katja už neodporovala. Nechaly ji za zástěnou, zatímco šly připravit vše na operaci.

Katja zvedla roh plátna a otřela dceři pot z tváře. Ze všech slov, která by mohla říct, jen následujících pár mělo význam.

Uwe, ich liebe dich. A protože se její dcera tolik snažila, aby se stala součástí nového světa, řekla tatáž slova i v angličtině. Uwe, I love you.

„Je nám moc líto, paní Clineová,“ začal mladý lékař.

„Birchendorfová,“ opravila ho.

Zamrkal. „Paní Birchendorfová,“ začal znovu, „udělali jsme všechno, co jsme mohli. Vaše dcera byla velice slabá.“

Udeřila by ho, kdyby z ní jeho slova nevyrazila veškerou sílu. Uwe nebyla slabá. Byla silnější, než si mladí muži jako on dokážou přestavit.

„Bylo to srdeční selhání. Zkoušeli jsme ji resuscitovat, ale srdce nechtělo naskočit. Vaše dcera zemřela.“

„A miminko?“

Doktor si dovolil úsměv, jako by byl vděčný, že ho propustila tak snadno.

„Je to holčička,“ pravil. „Je úplně zdravá.“ Odmlčel se a potom se zeptal. „Chtěla byste ji vidět?“

Ano. Přikývla. Katja ji chtěla vidět. Chtěla vidět svou dceru.

Mladý lékař šel napřed a Katja za ním. Před lítacími dveřmi ji pohybem ruky zastavil. Čekala. Po chvíli se vrátil i se sestrou. Když se dveře otevřely, Katja se snažila nahlédnout dovnitř.

Sestra jí podávala dítě.

„Co to je?“ zeptala se Katja.

„Miminko,“ odvětila sestra. „Dítě vaší dcery. Jste babička.“

„Kde je Uwe?“ zeptala se Katja. „Řekli jste mi, že můžu vidět Uwe. Kde je moje dcera? Chci vidět Uwe. Vezměte mě k ní.“

Do bytu ji přišli navštívit zdravotníci a sociální pracovníci. Zkoumali, jestli je vhodné, aby se starala o vnučku.

„Jak zjistíte, že dítě pláče?“ opovážila se zeptat jedna z nich.

„Budu ji pozorovat,“ odsekla Katja. „Jako jsem pozorovala svou dceru.“

Vyplnila formuláře tak pravdivě, jak si mohla dovolit. U jména otce nechala prázdné místo. Pro dítě vybrala jméno Rosa. Uwe měla kdysi oblíbenou panenku, které říkala Rosa. Možná, že to bylo proto. A jako dívčino příjmení nechala napsat Clineová. Bude vychovávat to dítě pro svou dceru, nechce jí ho ukrást. Konečně jí dovolili odvézt dítě domů.

Dítě jí spalo v náručí, zatímco rakev s Uwe klesala pod zem. Katja cítila teplo Rosina těla přes černou látku šatů. Tak si vnučka našla cestu k jejímu srdci.

2.
Sydney, 1971

Rosa si samozřejmě chtěla vzít s sebou kamarádku, jak to děvčata dělají. Bylo jí teprve devět.

„Rozhodně ne,“ odmítla její nápad babička. „Půjdeš tam sama. Bude to nová zkušenost.“

A tak se připravily. Babiččinu tvář stínil tmavě modrý klobouk se širokou krempou, který barevně ladil s jejími šaty. Dívenka měla ve světle hnědých vlasech uvázanou bílou stuhu a šaty také bílé. Stály na trávě botanické zahrady, tváře obrácené k přístavu. Nebe bylo bez mráčku.

Žena, Katja Birchendorfová, si tam postavila malířský stojan. Tato krajina měla příliš ostré barvy – samá zeleň, modř a běl. Nedalo se to namalovat. Potřebovala jemné tóny.

Ale tady nešlo o ni.

„Tady máš lístek,“ řekla. „Neztrať ho. Dej si ho do peněženky.“

Rosa pohybovala rty, když četla, co na něm bylo napsáno. Variace na diasporu. Tázavě se na babičku podívala a ta pomalu slabikovala: „Dia-spo-ra.“ Rodina jdoucí po cestičce kolem nich se otočila. Mluví moc nahlas. „To znamená rozptýlení lidí z jejich domoviny.“

„Rozptýlení?“

„Když máš něco, co nechceš, tak to dáš pryč. A pokud je toho hodně, dostane se to všude. Diaspora je, když to uděláš s lidmi.“

„Jako to udělali s tebou a mou mamkou.“

„Ano.“ Katja se přestala dívat na dívčiny rty a pohlédla k obloze. Naučila se anglicky teprve potom, co ohluchla, a vybírala si intonaci a výslovnost, která byla nejbližší její rodné němčině. „Byly jsme rozptýleny. Bylo to velké a smutné rozptýlení. Lidé na to zapomínají.“

Rosa se dotkla babiččina rukávu. Měla ještě další otázku. Katja pohlédla na její rty.

„Variace. Vím, že jsou v hudbě. Ale Variace na diasporu?“

„Byla velká a malá diaspora. Tvá matka a já jsme byly v té malé. Byly jsme Árijky. Měly jsme myšlenky, které byly příliš velké pro jednu zemi.“

„A ta velká diaspora?“

„To byli Židé.“

Katja to slovo vykřikla. Občas se stávalo, že když mluvila, slova z ní vylétla a zahřměla o sebe, avšak slovo „Židé“ znělo odlišně. Kdykoli ho vyslovila, vyskočilo z ní se zvláštní silou a ukončilo rozhovor.

Rosa měla růžovou peněženku pověšenou na krku. Byl v ní lístek a mince na zmrzlinu. „Tak jdi,“ pobídla ji Katja a ukázala k bílým lasturám sydneyské opery. „Jdi, a až bude konec, najdeš mě tady.“

Pozorovala, jak děvče v bílých šatech odchází, až se z něj stala pouhá skvrna. Pak vystoupila po dlouhém betonovém schodišti a vešla do zahrad. Bylo zbytečné tu stát a myslet na vnučku. Ona musela vést svůj vlastní život.

Rosa byla zvyklá na zvláštní zvuky přicházející z oblohy. Když pohlédla nahoru, aby zjistila, co to je, obvykle se jednalo o papoušky kakadu. I teď se zastavila na schodech a podívala se vzhůru.

Vysoko nad sebou uviděla muže. Seděl rozkročmo na bílých dlaždicích přední lastury koncertní síně. Měl tmavě zelenou košili a tvář tak tmavou, že proti bílému pozadí nebyly jeho rysy zřetelné. Dlouhá trubice australského dechového nástroje didgeridoo směřovala z jeho úst přímo k ní. První nota, kterou zahrál, vyžadovala dlouhý nádech. Začala tiše, ale zesílila až do jakéhosi kvílení.

Tón skončil, ale jeho absence byla stejně působivá jako zvuk sám, takže ho ještě vnímala, když zaslechla, že začíná nová nota. Ta také nabývala na síle, až hřměla a téměř ječela. Potom hudba pokračovala rychlými nádechy, díky nimž se Rosa vzpamatovala a stala se znovu sama sebou.

Vyšla po schodech nahoru. Ve skleněných dveřích vchodu stál chlapec, který přetrhl její lístek a přichytil na její šaty větší zelenou kartičku.

Rosa zůstala stát. „Nevím, kam mám jít,“ řekla tiše.

„Tohle je plánek,“ odpověděl hoch. „Nejspíš.“

Připevnil plánek dalšímu návštěvníkovi. Rosa vešla dovnitř.

Lidé tu stáli v malých skupinkách a rozhlíželi se kolem sebe. Potom se vydali jedním směrem. Rosa šla za nimi, až se ocitla na nádvoří.

Nahoře nad ní seděla v otevřeném okně žena a komíhala nohama. Hrála na akordeon. Ten hlasitě natahoval vzduch jako předtím hráč didgeridoo na střeše. Poté Rosa uslyšela jedinou nízkou notu, jež trvala a sílila, zatímco k ní přibyl nový akord. Zahřměl do ticha a začal znovu.

To odpoledne začalo připomínat lov.

Rosa uviděla ženu v upnutých stříbrných šatech, které výstřih začínal mezi prsy, a pozorovala chlupy v jejím podpaží, když zvedla housle. Jakýsi muž ve fialové košili stál sám na jevišti koncertní haly a zpíval hlasem, jenž byl vyšší než dívčí. Ta píseň neměla žádná slova. Skládala se jen ze samohlásek a hlasitých výdechů, jak dýchal přímo do mikrofonu.

Když se vrátila postranním vchodem do divadelního sálu, našla tam mladou ženu, jež tloukla obalenými paličkami na tympány. V operním baru uviděla na stoličce sedět tlustého muže, který vyluzoval stejné tóny na klarinet.

Stěny v hledišti opery byly černé a lidé hledali svá sedadla ve svitu matných podlahových světel. Rosa se usadila na růžovém sedadle vepředu. Reflektor ozářil úzkým pruhem světla muže na jevišti. Měl na sobě bílou košili s rozepnutým límečkem a srolovanými rukávy a seděl velice vzpřímeně. Na svém violoncellu hrál čtyři noty v různých stupnicích, všechno jemnými tahy smyčce. Oči měl zavřené, ne však silně, spíš jako by spal.

Náhle byla Rosa zadržena uvnitř jediné noty stoupající a klesající bez jakéhokoli přerušení. Cellista otevřel oči a pohlédl vzhůru k pravé straně stropu. Rosa se otočila a hleděla tam s ním, ale nic neviděla. Hudba se rozpadla na jednotlivé zvuky. A přidávaly se další. Různými dveřmi přicházeli houslista, akordeonistka, zpěvák, klarinetista a hráčka na tympány s bubnem zavěšeným na krku. Ti všichni přišli na jeviště a přitom hráli.

Za nimi šli jejich posluchači. Procházeli řadami sedadel, nikdo si však nesedl. Zůstali stát a čekali uprostřed toho zvuku.

Rosa si nevšimla žádného znamení, ale všichni hudebníci náhle přestali. To ticho ji šokovalo. Bylo to, jako by vás pustili a vy jste upadli na podlahu.

Dospělí stáli bez dechu a potom vykřikli a tleskali. Ten přechod od táhlého čistého zvuku v bouři potlesku bylo víc, než mohla Rosa snést. Vstala, zatlačila na zavřené dveře a vystoupila do světla.

Potřebovala se dostat z budovy ven, na nic jiného nemyslela.

Venku se zastavila. Srdce jí bušilo tak prudce, až to bolelo, ale jinak byla v pořádku.

Z oblohy se ozval křik. Proti modrému nebi se zabělali papoušci kakadu. Ptáci přelétali nad botanickou zahradou. Tam někde měla být babička. A bude se jí ptát.

Rosa na to nebyla připravená. Bylo pro ni příliš těžké přeměnit vyslechnutou hudbu na slova. Potřebovala trochu času. Na přední straně budovy vedly dolů široké schody. Našla tedy podobné schody vedoucí do nižšího patra. Vpravo od nich seděl na zemi muž. Měl na nedospělé tváři akné a na sobě černé tričko, džíny a vysoké boty. A rozcuchaný černý vous, dlouhé vlasy a modré oči, jimiž ji upřeně sledoval, když se blížila. Na zemi po jeho levici byl položený klobouk s mincemi a u pravé ruky mu spal do kolečka stočený Jack Russell.

Muž hrál na irskou píšťalu. Rosa poznala melodii. Jednalo se o čtyři noty, které se tu všude opakovaly v různých kombinacích. Když došel k poslední notě, sklopil oči, aby nechal doznít to napětí, a ten zvuk zněl tím silněji, čím méně měl dechu. Pes si vzpřímeně sedl a naklonil hlavu na stranu. Nakonec ta nota přestala.

Muž měl oči i nadále zavřené, ale nakonec je otevřel. Rosa si ho prohlížela. Usmál se a ona se usmála na něj.

Otevřela peněženku, vytáhla minci na zmrzlinu a hodila mu ji do klobouku. Potom se otočila a utekla.

Rosa najednou vykřikla: „Babi!“

Babička byla hluchá, ale občas musíte zakřičet nebo zavolat i na toho, kdo neslyší, jen tak, aby se vám ulevilo.

Rosa běžela přes trávník a kolem živých plotů. Nakonec babičku uviděla. Stála u jezírka a oči upírala na palmu, kterou se snažila zachytit na plátně. Ne, že byste ji byli schopní poznat mezi barevnými cákanci. „Tak brzy?“ komentovala její návrat Katja a čekala, až Rosa chytí dech. „Tak mi pověz, jaký byl?“

„Kdo?“

„Ten cellista, samozřejmě. Otto Schalmik. Ten světově známý skladatel.“

Rosa o tom uvažovala. „Byl to muž. Hubený muž s velkýma rukama.“

„Měl hodně vlasů?“

„Docela dost. Dlouhých a šedivých. A měl je stažené dozadu.“

„A jaký byl?“

Muzikální. To chtěla Rosa říct nejdřív, ale znělo jí to hloupě. „Vypadal dobře.“

„Co myslíš tím dobře? Vypadal hrdě? Vypadal, že je spokojený sám se sebou?“

Na tyto otázky se dalo odpovědět ‚ano‘ nebo ‚ne‘. Babička měla ráda jasné odpovědi. Jedna odpověď mohla být správná a druhá špatná.

„Ano,“ zkusila odpovědět Rosa.

„Myslela jsem si to,“ prohlásila Katja a strčila štětce do džbánu s vodou. Voda se zbarvila dohněda.

„Utři je o trávu,“ podala babička Rose štětce za dřevěná držadla jako kytici květin. Sama vylila špinavou vodu ze džbánu do jezírka. „Myslím, že si obě zasloužíme zmrzlinu. Pojďme do pavilonu.“

Katja odezírala ze rtů, což znamenalo, že když šly, nemohly spolu mluvit. Oběma to vyhovovalo. Dívka šla za ženou přes trávník a na pěšince se vzaly za ruce.

3.
Vídeň, 1938

Potřebujeme něčím vyjádřit to, co slova nemohou.

Otto Schalmik vyluzoval na svém violoncellu tóny, které prostupovaly stropem do bytu nad nimi a podlahou do bytu pod nimi. Ottovi bylo devatenáct a trčel doma v ložnici. Mohl by hrát tišeji, ale na to neměl náladu. Jeho hra byla útokem.

Hlavu skláněl tak, že se velkýma ušima málem dotýkal těla nástroje. Co však slyšel nejhlasitěji, nebyly tóny, ale vrzání měkkých kožených bot na parketách. Ačkoli byla Frau Schalmiková silná, vešla rázným krokem, a rytmus těch kroků neměl vůbec nic společného s rytmem Ottova hraní. Otevřela dveře a pozorovala ho.

„Co je?“ zeptal se.

Odtáhl smyčec od strun a vzdychl.

„To je gig,“ pronesla.

„A co?“

„Gig je tanec. Snaž se to hrát jako tanec.“

„Já to hraju jako tanec.“

„Ty z toho děláš pochod. Myslíš, že Bach měl vztek, když to psal?“

Podíval se na ni jedním z těch pohledů, jenž říkal ‚jdi pryč‘. Matka měla na sobě zástěru, která byla tak sepraná, že květinový vzor už nebyl téměř vidět. Pod ní měla sukni a tmavě rudou blůzu. Vlasy měla sčesané dozadu a stažené černou stuhou. Takto byla oblečená na vaření a stejně tak byla připravená na večírek.

Na stůl rozprostřela ubrus. Byl tak naškrobený, že jeho bělost zářila víc než jindy. Babička, kterou nepoznal, kolem lemu vyšila malé kytičky sedmikrásek, bílé na bílém. Ve skleněném svícnu hořely dvě svíčky.

„Ach ne,“ poznamenal Otto. „Přijde Hugo.“

„Přišla by Erna někdy bez Huga?“

Frau Schalmiková položila na stůl příbory, aby je Otto rozdělil. Ottův otec přinesl z kredence vinné sklenky. Nosil je po jedné a vždy každou vyleštil měkkou utěrkou. Matka se vrátila do kuchyně. Otto prostřel, položil na místo poslední příbor a šel za ní.

Frau Schalmiková se otočila od trouby, a dokonce i Otto pocítil závan horka, když odtud vytáhla zčernalý pekáč. Naklonila ho, aby jí kapky horkého tuku nevyšplíchly do tváře, ale zůstaly na kuřeti, a postavila pekáč na plotnu. Obrátila brambory a polila tukem kuře, které už začínalo zlátnout. V hliněné misce na kuchyňské lince ležely spojené stonky chřestu.

„Přijde Erna a my máme najednou jídlo?“

Matka strčila pekáč znovu do trouby a prudce zavřela dvířka. Chvíli se zdržela tím, že si dala ruce v bok, a teprve potom se otočila k němu.

„Kluk, který nemůže zarazit svůj růst, má poznámky k tomu, když nakrmíme jeho sestru.“

„Já vyrůstám na bramboračce.“

„Ty rosteš ze vzduchu. A z čehokoli jiného. Prostě rosteš. Ale dnes můžeš růst z kuřete a být vděčný jako my všichni ostatní. Běž si vzít kipu.“

„Ať si Hugo nosí, co chce. A já si taky budu nosit, co chci.“

„Ty budeš nosit to, co řeknu já. A taky si obleč čistou košili.“

Zamračila se na něj. Otto se otočil a vyšel z kuchyně.

Herr Schalmik stál u jídelního stolu a nasazoval si vlastní kipu na hlavu. Zvedl jedno obočí a usmál se na syna. „Hraješ dobře,“ řekl.

„Bylo to hrozné.“

„Ty to víš nejlépe. Já tomu moc nerozumím. Mám hudební sluch asi takový, jak krtek vidí svět. Ale když můj syn hraje, srdce mi zpívá.“

Otto se málem usmál a šel si vzít svou čepičku.

Ve skříni visela čistá, naškrobená košile. Knoflíky měla zapnuté, takže si ji mohl rovnou přetáhnout přes hlavu. Hlava mu právě vyjela z látky, když zaslechl zaklepání na dveře. Erna měla svůj klíč, ale když byli všichni doma, zavírali vždycky i na zástrčky. Bylo to Ernino zaklepání – lehké a rytmické zabušení klouby prstů. Oznamovala tím svou přítomnost bez toho, že by někoho vyděsila.

Obě zástrčky, horní i dolní, byly vytaženy, dveře se na krátký čas otevřely, potom otec znovu zavřel dveře i na zástrčky.

Chodbičkou přicházeli čtyři dospělí a povídali si. Jakmile se objevili v jídelně, ozval se jejich smích a pozdravy.

Otto to všechno slyšel a vydal se do jídelny, aby se k nim přidal.

„Podívejte,“ slyšel říkat svou matku. „Podívejte se, konečně se náš hoch usmívá. Otto je šťastný, že vás vidí. Mysleli jsme, že se ten úsměv někam vypařil, ale pro sestru ho má bez požádání.“

Otto se snažil přestat usmívat, ale nešlo mu to. Sestra natáhla paže a také se usmívala. Pospíšil si, aby ji objal.

„Podívejte se na to,“ ozvala se Erna přes jeho rameno. „Já jsem bývala vždycky vyšší a teď si musím stoupnout na špičky, abych ho mohla obejmout.“

Ustoupila dozadu, ale ruce nechala na jeho ramenou.

„Vypadáš dobře, Otto. Ty si nenajdeš čas, abys nás navštívil, tak si představuju, že žiješ pořádně divokým životem. Ale vypadáš dobře.“

„Je bledý,“ namítla matka. „A hubený. Nedělá nic jiného, než že cvičí na cello. Musíme pozvat tebe, abychom ho vylákali z pokoje.“

„Potom díky za dlouhé paže cellisty. Umíš dobře objímat, Otto,“ prohlásila sestra a znovu ho silně objala.

„Mám všechny své děti u stolu!“ prohlásil Herr Schalmik, roztáhl doširoka paže a usmál se. Byl sice potěšený, ale také měl hlad. Neobědval a vůně kuřete a chleba byla pro něj velkým pokušením.

Matka se zasmála a odtáhla židli. Rodina se postavila na svá místa. Hugo vytáhl kipu z kapsy a nasadil si ji na hlavu, zatímco otec nalil červené víno do sklenic.

„Prokážeš nám tu čest a proneseš kiduš?“ navrhl otec.

Hugo se slavnostním výrazem přikývl. Když jste se mu podívali do tváře, moc jste toho od něj neočekávali. Byl vyzáblý a vypadal rozmrzele. Otto pořád nemohl pochopit, že jeho sestra takovou tvář miluje, a proto zavřel oči. Hugo pozvedl sklenku i hlas. Ten jediný byl omluvou pro sestřinu lásku. Jeho hlas zněl velice melodicky.

Díkůvzdání za sabat pronášel Hugo měkkým, vysokým hlasem. Klesal a stoupal mezi durovou a mollovou tóninou jako pták v bouři.

Modlitba byla dozpívána. Otto otevřel oči. Pozvedl sklenku a upil jen trochu. S vínem to bylo takto bezpečnější. Nejprve spálilo jazyk a poté i hrdlo, když jste ho polykali, ale druhý doušek už byl laskavější. Jediným pohybem postavili všichni členové rodiny sklenky na stůl a sáhli po chlebu. Žvýkali a pomalu otáčeli hlavu, aby pohlédli každému do očí.

Otto své sousto spolkl jako první.

„Šalom!“ vyslovil tak nahlas, až ho to samotného udivilo.

Ostatní sebou trhli, ale potom se zasmáli.

„Šalom!“ přidali se s pozdravem i oni a znovu pozvedli sklenky. Nepřiťukli si, na to byly pohárky příliš křehké s hezoučkým vzorem vinných listů kolem hrdla. Každý z nich ukázal sklenkou na všechny kolem stolu a lehce naznačil do vzduchu přípitek.

A potom se Erna dotkla skleničkou rtů v symbolickém gestu, zatímco ostatní vypili víno do dna.

Kuře bylo malé, ale bylo to kuře.

Otto se rozhlédl kolem sebe. Většina cenných předmětů byla uložená v čínském kabinetu, neviděl však v policích žádné mezery. Co jeho matka prodala tentokrát výměnou za to kuře? Frau Schalmiková naservírovala stehno otci a Hugovi, křidýlko každému ze svých dvou dětí a biskupa sobě. Vždycky říkala, že nejlepší kousek kuřete je kostra. Teď se opět ukázalo, jak si matka dokázala s kuřecí kostrou poradit.

Brambory se šťávou z kuřete byly moc dobré, k tomu drtili mezi zuby chřest. Všichni měli moc práce s jídlem, než aby mohli mluvit.

„Pořád ještě pracuješ?“ zeptal se Herr Schalmik Huga, když už měl prázdný talíř.

Hugo dřív pracoval jako inženýr. Jeden přítel mu půjčil zadní část bývalé kočárovny, kde nyní opravoval jízdní kola.

„To víte, některé dny je to zlé a některé dobré.“

„A některé dobré!“ opakoval Herr Schalmik a olízl si rty, jako by si chtěl ty dobré zprávy vychutnat.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Otto ho chtěl vyplnit, nemohl však najít žádná slova. Herr Schalmik se toho dne vrátil z práce brzy. Nesl si malou krabici s obsahem svého psacího stolu. Veřejné služby propouštěly Židy, kteří tam pracovali. Otto sledoval, jak se otci chvějí ramena, když se posadil do křesla, a jak mu po tvářích stékají slzy. Frau Schalmiková stála za manželem a hladila ho po vlasech. Všechno to bylo tak tiché. Otto se tehdy vrátil do své ložnice a začal hrát Bachovu suitu, nejdřív také jen tiše.

Herr Schalmik se ptal Huga na jeho práci. Teď by se měl Hugo na oplátku zeptat zase otce.

„Erno,“ oslovila Frau Schalmiková dceru, aby přitáhla její pozornost.

Dobře, že matka převedla konverzaci na jiné téma.

Erna vzhlédla. Tváře jí planuly. Otto si toho všiml, ale netušil proč. Sestra bývala vždy velmi klidná. Nikdy se nečervenala. Co mu ušlo?

„Nemáš pro nás nějakou novinu?“ zeptala se Frau Schalmiková.

Erna zčervenala ještě víc. Pohlédla na matku a potom na Huga, na stůl a nakonec znovu na matku.

„Miminko,“ oznámila. „Čekáme miminko.“

„Anaiah.“ Frau Schalmiková zvedla paže před sebe, jako by ta zpráva byla holubicí, která jí vylétla ze srdce. Židle odlétla dozadu, jak matka vstala a pospíchala kolem stolu k dceři. Ženy se objaly a pevně se svíraly, jako by zmrzly v jakémsi tanci. A potom muži i ženy objímali jednoho po druhém.

„Můžu si sáhnout?“ zeptal se Otto.

„Ještě není nic cítit,“ namítla Erna, ale nechala bratra, aby jí položil dlaň na břicho. Otto cítil jeho jemnou křivku a teplo.

Pomalu ruku zase odtáhl.

„Je to děvče,“ řekl.

„Nebuď hlupák,“ ohradila se. „To se přece neví.“

„Svět potřebuje víc děvčat,“ odtušil. „Bůh je dobrý.“

Všichni z rodiny se společně zasmáli. Připojil se dokonce i Hugo. Bůh byl pro Ottu vždycky jako jakýsi vtip a tohle byl dobrý vtip.

A tak tam všichni stáli a smáli se, když vtom se ozvalo bušení na vstupní dveře.

Ztichli. Ten zvuk potřeboval okamžité řešení. Kdo to je? Na tom nezáleželo. Ten hluk byl nepřátelský. Kdokoli stál za dveřmi, byl nepřítel.

Když přijdete ke dveřím, nezabušíte na ně hned, nejdřív chvíli postojíte a posloucháte. Ať byl venku kdokoli, co slyšel?

Rodina se smála, to bylo jisté. Na chvíli se všichni uvolnili. Nemohli předstírat, že není nikdo doma.

Kdo se smál nejhlasitěji? To bylo těžké určit. Ale určitě byl slyšet sopránový ženský smích i mužský barytonový. Co chtějí ti za dveřmi? Chtěli muže. Velice pravděpodobně. Říkalo se, že nacisté shromažďují židovské muže.

Znovu se ozvaly rány pistolí na dveře.

„Policie!“

Při tom výkřiku Frau Schalmiková přeskočila od myšlenek k činům. Hodila synovy příbory na jeho talíř a přidala tam i skleničku.

„Jdi,“ nařídila. „Tohle vezmi s sebou. Jdi do svého pokoje a schovej se ve skříni.“ Natáhla se i po Hugově talíři, avšak jen na zlomek vteřiny a zase se odtáhla. Hugo byl otcem jejího vnuka. Měl by být zachráněn. Ale policie venku slyšela, jak se tu smějí muži. Je třeba, aby tu našli dva muže. Hugo tu musí zůstat, nebo budou hledat Ottu. Nevěděli, že je Hugo tady. Neměli by ho hledat. Huga nechtěli. Bude v bezpečí.

Herr Schalmik vyrazil na chodbičku.

„Zadrž je,“ zavelela Frau Schalmiková.

Natáhla se a sundala mu čepičku. Nemělo cenu je zbytečně dráždit. Zmizela v kapse její sukně. Své oblečení si šila sama. Rodina se jí smála kvůli všem těm hlubokým kapsám našitým ve skladech jejích sukní, ale člověk nemůže pořád držet věci v rukách.

Erna sledovala matku a uvažovala sama za sebe. Vzala okousanou kost z Hugova talíře a položila ji na vykostěné kuře a strčila mu do rukou talíř, příbory a skleničku. Měl schovat veškeré důkazy své přítomnosti.

„Do mého pokoje,“ naléhala. „Pod postel.“

„Už jdu,“ zavolal Herr Schalmik, když pistole znovu zabouřila na dveřích.

Co je tak špatného na klepání, divil se v duchu Otto. Měli na dveřích těžké klepadlo ve tvaru lidské ruky vynořující se z krajkového rukávu. Matka ho leštívala, aby zářilo.

Potom ho něco napadlo. To je ono. Modlil se, aby to bylo ono. Dostanou pokutu za to kuře.

„Říkáte, že jste policie,“ zavolal Herr Schalmik přes dveře. „Ale jak to mám vědět? Můžete být kdokoli. Ukažte mi váš průkaz.“

Muž na druhé straně zaklel, ale prostrčil své papíry pod dveřmi. Otto viděl, jak se tam objevily, když spěchal chodbou do pokoje. Hugo běžel hned za ním. Přední dveře měly dvě zástrčky a zámek. Herr Schalmik rachotil s tou horní, jako by to šlo těžce.

Muž na druhé straně znovu zaklel. Otec se otočil, aby viděl, jestli syn už zmizel, a konečně zástrčku odtáhl.

Otto se zavřel ve skříni, ale pořád ještě slyšel. Cvakla druhá zástrčka, potom otec odemkl zámek. Ozvaly se zvuky potyčky, bouchnutí dveří o zeď a hrubé hlasy rozčilených mužů. Dvou? Ne, tří.

Slyšel, jak si otec stěžuje. Strkali ho před sebou.

„Vy jste Jacob Schalmik,“ prohlásil jeden muž. Bylo to oznámení, nikoli otázka. „Kde je Otto? Kde je váš syn?“

„Není tady,“ odvětila Frau Schalmiková.

„Kde je?“

„Je mu devatenáct. A je pátek večer. Existují věci, které matka raději neví. Je tam, kde je.“

„Je tady,“ ozval se hlas třetího muže z chodby. Byl to Herr Els, správce domu. „Slyšel jsem ho. Hrál na to své cello celý den. Je tady. Musí se schovávat.“

Odpověděly mu dva hlasy najednou.

„To byl gramofon,“ prohlásila Frau Schalmiková.

„To jsem byla já,“ pronesla Erna.

„Dvě různé odpovědi,“ poznamenal komisař. „A tolik lží.“

„Byla jsem to já,“ vysvětlovala Erna, „i gramofon. Máme nové nahrávky. Pablo Casals hraje Bachovy suity. Já se učím hrát. Poslechnu si desku a potom to hraju sama.“

„Lže,“ znovu se ozval správce. „Ta hraje na housle. A paní Schalmiková na piano. Na cello hraje jejich syn. Někdy hrajou dohromady. Je to nekonečné. A tak hlasité.“

„Obávám se, že pan Els není příliš muzikální,“ prohlásil komisař a zasmál se. Druhý muž se k němu přidal. Nikdo jiný.

„Já mám náhodou Bacha rád. Tak mě nechte, abych posoudil, kdo to hrál. Ať přinese cello a zahraje pro mě.“

Otto slyšel, jak jde Erna chodbou. Jeho skříň nebyla pořádně zavřená. Zatlačila na ni. Ale on pořád slyšel. Vzala cello, smyčec, noty i stojan a odnesla je z pokoje.

„Pan Els má pravdu,“ vysvětlila důstojníkovi. „Já jsem začátečník. Tohle je Ottovo cello. Hraju na něj, jenom když je pryč. Rodiče se mnou mají svatou trpělivost, když vydrží všechno, co vyluzuju. A pan Els taky.“

Už předtím Bacha hrála. Byla to výzva, když Otto začal chápat hudbu, ještě než si koupil desky s Casalsem. Erna si vzala jeho noty a okamžitě je přepsala pro housle, aby jí to vyhovovalo. Výsledkem byla tak živá, něžná hudba, že Ottovi vhrkly do očí slzy, když ji poslouchal.

Ale nikdy, pokud věděl, nehrála na cello. Jako prvorozená si mohla hudební nástroj vybrat. Zvolila si housle. Ty nemusíš tolik cvičit, řekla mu. Pro ni byla každá nota, kterou někdo nezahrál na housle, bezvýznamná.

A teď mělo být její první vystoupení s violoncellem hned koncertem.

Nebylo to špatné. Hrála sebevědomě, jenom možná trochu moc lehce. Dala se poznat melodie a uměla noty pěkně vázat. Bylo těžké přeměnit techniku hry na housle v techniku hry na cello. Na první pokus to bylo výtečné.

Něčí ruce třikrát tleskly. Nebyl to aplaus. Byl to příkaz, aby toho hraní už nechala. Erna přestala hrát.

„Slyšel jste tohle, Herr Els?“ zeptal se důstojník.

„Slyšel jsem Ottu. Studuje na Akademii. A pořád cvičí. Je dobrý. Vím, co slyším. Nebyl to gramofon. Jak říkám, bylo to Ottovo cello. Otto tu musí být někde ukrytý.“

„Myslím, že máte pravdu, Herr Els. Co třeba pod stolem? Haussmanne, co kdybyste se pod něj podíval?“

Druhý policista v pokoji se pohnul. Nejdřív spadly na zem šálky a talíře a poté odhodil i stůl. Otto slyšel, jak matka vykřikla a hned zalapala po dechu, jak se snažila ten výkřik potlačit.

„Takže tu není. Máte chytrého syna, Frau Schalmiková. Schovávat se pod stolem je příliš zřejmé. Možná, že v tom skleníku je zadní stěna odšoupávací. Haussmanne, neskrývá se Otto za skleníkem? Podíváš se tam, prosím?“

Spoje skleníku byly křehké. Po pádu bylo slyšet, jak se štípe dřevo, sklo ve dvířkách se rozbilo, obsah se roztříštil.

„Není tam? Už mě nic nenapadá. Ten kluk může být kdekoli. Dej se do toho, Haussmanne. Prohledej celý byt.“

Otto to promyslel. Našli by ho ve skříni? Určitě ano. A mohli by najít nejdřív Huga? Nejspíš ano. Hugo je pod Erninou postelí. Tam se podívají nejdřív. A Ernina ložnice je blíž než jeho pokoj.

Nemohli by si splést Huga s Ottou? Možná ano. Hugo by jim to mohl možná i dovolit.

Ale potom by jejich chybu napravil Herr Els.

Otto zatlačil na dveře skříně a vylezl ven. Sebe zachránit nemohl. Ale jestli bude rychlý, mohl by zachránit Huga.

Vchod do bytu byl otevřený. Otto uvažoval o tom, že by utekl. Vypadalo to jako svoboda, ale nebylo tomu tak. Důstojník jménem Haussmann vystoupil na chodbu a namířil na něj revolver.

„Otto Schalmik,“ vykřikl.

Pak se všechno odehrálo rychle. Herr Schalmik byl vytlačený na chodbu před Ottu. Poté následovala Frau Schalmiková, pokládající otázky, chrlící požadavky. Kam je odvedou? Měla by jim zabalit? Musí jim přece zabalit věci. Její muži se potřebují převlékat a potřebují jídlo na cestu. Bude jí to trvat jen chvilku. Musejí počkat.

Nebudou čekat.

„Je to pro jejich vlastní dobro,“ vysvětlovat důstojník. „Ulice Vídně teď nejsou pro Židy bezpečné. Bereme je do ochranné vazby.“

Otto se obrátil k matce a sestře, když míjel dveře, kde stály. Haussmann mu strčil revolverem do ramene, aby se díval dopředu. Už byl pod schody, když zaslechl matčino hlasité zakvílení.

4.
Z Vídně do Dachau, 1938

Stráž vykonávali mladíci, kteří se to teprve učili. Na jednom konci řady řvali urážky. Musely být hnusné a hlasité, takže když dolétly na druhý konec řady, stále ještě bolely. Dovnitř napochodovali důstojníci, aby provedli kontrolu, a zdravili nataženou rukou. Byli to noví mistři nadávek. Toto gymnázium se stalo laboratoří, v níž vyučovali hrůzy, které může vyvolat lidský hlas.

Šest set mužů sebraných z celé Vídně tu stálo v absolutní tichosti.

Druhého večera strážní muže přemisťovali. Byl to řízený proces, probíhající podle abecedy. Oba Schalmikové, otec a syn, byli zamčeni ve stejném voze. Bylo jim řečeno, že je vezou na policejní ředitelství na Alžbětínské promenádě, ale přes mříže viděli, že jedou jinam. Vpravo se mihlo nádraží Westbahnhof, kde pasažéři nastupovali do vlaků. Dovezli je před nákladové nádraží Gueterbahnhof.

„Schnell, schnell!“ Otta sledoval jednoho starce, který sice hýbal rychle nohama, ale dělal jen malé krůčky. Rychle, rychle. Byl tak rychlý, jak dokázal, nikdo nechtěl být tak poslušný jako on. Esesák zvedl pušku, namířil a vystřelil. Starý muž padl. Zabit na útěku.

„Na co čumíš?“ Pažba pušky mu dopadla na tvář. Zlomila mu zub, který se zapíchl zevnitř do tváře „Chceš, abychom tě taky střelili? Aspoň bysme vás nemuseli tahat do Dachau, abyste chcípli až tam! Můžeš klidně umřít tady a teď!“

Mladý důstojník měl na čepici lebku. Přijel z Dachau, aby tam tyto muže odvezl. V Dachau jim spoluvězni oholí hlavy. Tady ve Vídni zajatci stále ještě vlasy a vousy měli, takže si strážní vymysleli novou hru. Otto zahlédl, jak jeden strážný táhl dva muže za vousy. A ten stejný popadl Ottu za vlasy a odtrhl ho od otce směrem k otevřenému vagónu. Poté ho praštil pažbou do zad, aby urychlil jeho nástup. V kupé dělalo deset mužů to, co jim bylo přikázáno. Zíralo na světla u stropu. Dveře se zabouchly, ozval se hvizd, zaburácel motor lokomotivy, ta vypustila páru a už byli odváženi pryč ze svého města.

Do vagónu pražilo letní slunce. V každém kupé byl esesácký strážný. Někteří měli pistoli a obušek. V Ottově kupé měl strážný šedou uniformu a pušku s bajonetem. Zpod ocelové helmy mu stékal pot. Muži cvičili a mladý strážný na ně řval. Jeden muž zavrávoral, jak se vagón zhoupl. Ztratil rovnováhu a upadl. Okamžitě dostal pažbou do hrudi.

Jeden muž blízko Otty, přibližně otcova stáří, ale ještě hubenější a křehčí, vstal a zamířil ke dveřím vagónu.

„Kam jdeš?“ zakřičel strážný.

„Na toaletu.“

„Poslušně hlásím…“

„Poslušně hlásím,“ opakoval muž. „Prosím o povolení jít na toaletu, pane.“

„Otoč se. Otoč se zpět.“

Muž se otočil. Strážný mu přitlačil bajonet na záda. Bylo to pro něj něco nového. Nebyl od přirozenosti zabiják. Jenom to zkoušel. Nezabodl ostří až do měchýře. Jenom na něj zatlačil, dokud neprošlo kalhotami a kůží. Strážnému zčervenaly tváře. Zasmál se vysokým hlasem a bajonet vytáhl. „Žádná toaleta,“ prohlásil. „Sedni si a chčij krev.“

Strážní se měnili každou půlhodinu. Jiný muž, stejná uniforma, stejné slogany.

„Vy degenerovaný židovský prasata. Celej život jen slintáte po árijskejch holkách.“

Mladé tváře strážných se zkřivily nenávistí. Řvali své urážky už ode dveří.

„Židovská špíno. Celej život nás odíráte dohola.“

Když byli strážní ještě v Dachau, vězně do řad srovnávali křikem. Řvěte na ně, jako byste to mysleli vážně. A myslete to vážně. Vězni musejí běhat v rytmu vašich kleteb. Musejí z vás cítit obří nenávist. Tak zněly rozkazy. Takže když se strážní nakloní k vězňům v táboře, křičí jim do tváře, až zrudnou. Vyslovuj perfektně. Nadávej perfektně. Nenáviď perfektně. Když se toho nebudeš držet, dopadneš jako oni. Budeš žít jako oni.

Někteří strážní selhali. Otvírali ústa, ale žádné nadávky z nich nevyšly. Museli mít ty židovské svině v oblibě. Jestliže miluješ židovské svině, musíš se k nim připojit. Vezměte takového strážného, seberte mu zbraně, svlékněte ho ze šatů, změňte mu jméno na číslo a co dostanete? Třesoucího se, nahého, vyděšeného člověka. Svaly mu zmizí a ukážou se kosti. Jak tenká je hranice mezi strážnými a vězni? I předkožka je silnější. A ani předkožka tě nezachrání. Neobřezané penisy mohou být obnažené jako obřezané a ochlupení stráží lze oholit stejně jako u židovských sviní. Strážní už viděli, jak jejich kolegové selhali ve své nenávisti a byli přemístěni z řad strážných do řad té lůzy. Oholí ti hlavu, dají vězeňskou čapku a pruhované hadry, dostaneš dřeváky. Jen se podívej, co s tebou uděláme, když zjistíme, že nejsi schopný dost nenávidět. Židovské svině znásilňují tvé sestry a vytrhávají prsa matek z úst nemluvňat. Víš, že je to pravda! My ti říkáme, že je to pravda! Jaký to jsi Němec? Jsi muž, který tohle dovolí, nebo Němec, který je schopný to zarazit? Nenávidíš tyhle židovské svině? Tak to dokaž. Dokaž to. Buď jsi s námi, nebo proti nám. Buď budeš stát s opravdovými Němci, nebo se plaz k těm žiďákům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy J SS Bach.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.