Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Fiona Valpy: Moře vzpomínek

Vydání první

Copyright © 2018 by Fiona Valpy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2337. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sea of Memories vydaného

nakladatelstvím Lake Union Publishing, Seattle v roce 2018

Český překlad © 2020 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1304-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1305-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Fiona Valpy

Moře vzpomínek

S láskyplnou vzpomínkou na moji babičku

E. T. („Milly“) Macdonaldovou

(1906–2008)

Souvenir (podst. jm.), vzpomínka, upomínkový předmět, darovaný či uložený atd. za účelem připomenutí minulosti (francouzsky, inf: připomenout,

se souvenir – nominální sloveso – připamatovat si)

Pamatuji si ten den jako ze zlata,

kdy se hedvábně hladké moře táhlo ke vzdálenému obzoru.

A vánek čechral plavou pobřežní trávu

zářící pod stovkami jeho dotyků.

Kráčeli jsme podél břehu, smáčeli si nohy ve vlnách

tak čistých jako přísliby vln, vzdychajících na písku.

Mušle, lesknoucí se mezi temnými stuhami chaluh,

v sobě nesla slunce, měsíc i hvězdy.

Mám ji stále v kapse kabátu, její oblost

navždy připomíná ten den.

Ella Dalrympleová

2014, Edinburgh

VÍTEJTE V PEČOVATELSKÉM DOMĚ DRUMBEIG. Slovům nápisu na budově odporoval fakt, že jsem stála v pronikavém dešti na špatné straně skleněných dveří a hrbila se s uchem přitisknutým k interkomu v naději, že někdo uslyšel moje zvonění a přijde mi otevřít. Schoulila jsem se a snažila se přitisknout blíž ke zdi pod úzkým převisem okapu, což mi vyneslo jen větší dávku vody, stékající na záda. Vítr po hrstech rval zežloutlé listy z platanů obklopujících šedivý kamenný dům a vrhal je na jeho okna, kde na okamžik ulpěly, než je odtud spláchly potoky dešťových kapek dolů na štěrk. Netrpělivě jsem se podívala na hodinky, v duchu už jsem byla doma – Zvládne to Dan? Zapamatoval si, kdy má dát Finnovi léky? –, a tak jsem znovu zmáčkla zvonek, tentokrát déle a naléhavěji.

„Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat. Kdybyste se mi tady mohla podepsat.“ Recepční mi podala desky a propisku. Shodila jsem promočený kabát, abych rukávem neumáčela naleštěný povrch pultíku. „Už jste tady někdy byla?“

Zavrtěla jsem hlavou a zapsala své jméno a čas příchodu. Do sloupečku nadepsaného ZA KÝM JDETE jsem vyplnila jméno svojí babičky – PANÍ E. DALRYMPLEOVÁ.

Otočila složku k sobě a přečetla si, co jsem napsala. „Aha, takže jdete navštívit Ellu? To je prima. Hezky se tu zabydlela a syn za ní chodí pravidelně, ale udělá jí dobře, když přijde na návštěvu ještě někdo další.“

Trochu jsem se provinile naježila. Chtěla jsem jí říct, že jsem nemohla přijít dřív – víte, pracuju na plný úvazek jako učitelka, můj syn má problémy a není jednoduché najít čas… Nakonec jsem ale neřekla nic a přiměla se na ni zdvořile usmát. Prohrábla jsem si prsty pramínky vlasů, které se mi v dusném prostředí pečovatelského domova začínaly divoce kroutit.

K návštěvě mě pobídlo zavolání strýce Robbieho. „Kdyby sis udělala čas, moc ráda by tě viděla, Kendro. Chtěla by tě o něco požádat. Ale musím tě varovat předem, není zrovna v dobré kondici. Proti tomu, jak jsi ji viděla naposledy ještě doma, to je změna. Bývá mnohem častěji mimo než dřív.“

Mluvil opatrně, ale přesto v jeho slovech zazněl náznak naléhavosti, který jen zvýšil můj pocit viny, že jsem za ní zatím nezajela. Ale moje matka si s bábi Ellou nikdy nebyla moc blízká – nějaké komplikované, nevyslovené sváry mezi matkou a dcerou –, a tak jsem s ní během dospívání nebývala příliš často v kontaktu. Což případnou návštěvu ještě komplikovalo. Mámě nejspíš ani neřeknu, že jsem tu dnes byla. Připadalo by mi to tak trochu jako zrada, ačkoliv jsem nevěděla proč. Bylo mi jasné, že pokud se o tom někdy zmíním, i když jen jakoby mimochodem, na druhém konci telefonu se ozve posměšné odfrknutí a pak bude následovat rychlá změna tématu.

„Druhé patro, jděte až úplně na konec. Jsou to poslední dveře vlevo,“ vysvětlila mi recepční s profesionálním úsměvem.

Vzduch naplňoval hutný skličující pach vařeného zelí, který pronikal zpoza dveří jídelny a mísil se a zápolil s dalšími pachy osvěžovače vzduchu a dezinfekce. Na tlustém modrém koberci moje kroky nevydávaly žádné zvuky. Připadalo mi, že výtah by působil ještě víc klaustrofobicky, a tak jsem se rozhodla jít po schodech, což ve mně vyvolalo náhlý pocit vděčnosti, že můžu používat vlastní nohy. Než jsem se vyškrábala do druhého patra, byla jsem úplně zpocená a kůže pod vlasy mě svědila žárem vlastního těla. Odtáhla jsem si vlněný rolák od krku s nadějí, že mě to trochu ochladí, a snažila se dýchat. Jak si může babička zvyknout žít v dusivé atmosféře pečovatelského domu, ptala jsem se v duchu sama sebe, ať je tu sebevíc čisto a sebevětší pohodlí? Je na ni personál laskavý? Starají se tu o ni dobře? Nepostrádá nezávislost, kterou jí poskytoval solidní dům v Morningsidu s rozlehlými místnostmi a vysokými stropy, zaplněnými věcmi, jež ji provázely po celý život? Nebo to už pro ni ztratilo význam? Zapomněla i na tohle, stejně jako v poslední době zapomínala na tolik jiných věcí? Zdálo se, že její mysl se zbavovala vzpomínek tak, jako se zbavovala stále dalších částí svého majetku, až z jejího života zbyl jen pouhý základ. Jak se její dny pozvolna krátily, zredukovala nejen svoje bydlení, ale celý život na holou existenci.

Na posledních dveřích nalevo bylo namalováno číslo 12 a pod ním v malém kovovém rámečku visela cedulka ELLA DALRYMPLEOVÁ, napsaná úhledným kulatým rukopisem. Očividně ji vytvořila mladá ruka, nebylo to její vlastní elegantní nakloněné písmo, teď už roztřesené a nejisté jako na přáních, která posílala k Vánocům.

Z pokoje na protilehlé straně chodby vycházel hluk naplno puštěné televize. Když jsem se však zastavila před dveřmi babi Elly, bylo zevnitř slyšet pouze ticho. Lehce jsem zaklepala. Možná spí. Mohla bych jí nechat vzkaz, nerušit ji a nenápadně se vytratit a dostat se rozumně domů, dohlédnout na Finna, udělat večeři a začít s prací, kterou jsem si přinesla domů: oznámkovat jednatřicet referátů na téma: Kdo nese vinu za tragédii v Macbethovi? Byla jsem přesvědčená, že část těch referátů bude tragédií sama o sobě.

Puzení otočit se a odejít bylo silné. Koneckonců, mohla jsem teď klidně říct, že jsem se o návštěvu pokusila, a měla bych svědomí čisté. Zároveň jsem si musela připustit, že s návratem domů váhám. V poslední době to tak bývalo často. Věděla jsem, že jak vejdu do dveří, začnu se raději vyhýbat Danovým očím pro případ, že bych v nich opět zahlédla onen poraženecký pohled. Objevoval se v nich teď často, i když někdy ho vystřídala vina, že ho přede mnou nedokáže skrýt, ani když se domů vracím unavená z dalšího pracovního dne. Oba se pak pokoušíme předstírat, že je všechno v pořádku. On nahodí statečný výraz a snaží se přistupovat pozitivně k poslední žádosti o zaměstnání, kterou právě odeslal, já se pokouším tvářit vesele a nadšeně nad tím, jaký jsem strávila den, a vytasím se s úsměvem a nějakou veselou historkou, co zase řeklo některé z děcek ve škole. Ale oběma je to jasné. I když se snažíme jeden druhého chránit, děsí nás obavy z našich současných finančních vyhlídek a ještě víc z budoucnosti. Co asi čeká našeho skvělého nevyzpytatelného syna? Finn byl od samého počátku komplikované dítě a lékaři přičítali jeho netečnost střídanou občasnými strašnými a děsivými záchvaty vzteku nejdřív bolení bříška, pak prořezávání zoubků nebo nějakému podivnému záhadnému „viru“. Teprve pak, když mu byly dva roky, si už nemohli nepovšimnout „výrazných vývojových opoždění“ a poslali nás k odborníkům, kteří u něj konečně diagnostikovali autismus. Od té doby se každý den stal vyčerpávající bitvou, kdy jsme buď pomáhali Finnovi zvládnout jeho záchvaty vzteku a děsu, nebo zápasili s nejrůznějšími úřady, abychom pro něj získali lepší pomoc. I když jsme přes den oba s Danem viděli věci kladně, večer, když už jsme leželi v posteli, otevírala se před námi propast a ocitali jsme se na míle daleko jeden od druhého. Bylo to, jako bychom oba tonuli každý ve vlastním moři obav, neschopní vzájemně si nabídnout pomocnou ruku, která by nás přivedla do bezpečí. Vzdalovali jsme se jeden druhému čím dál víc a nedokázali jsme už v sobě znovu najít sílu překonat spodní proudy, které nás oba táhly ke dnu.

Z protějšího pokoje vyšla sestra. Nesla cosi přikrytého ručníkem a hodila po mně krátký přísný pohled, takže jsem se zase obrátila k Elliným dveřím a znovu zaklepala, teď už rozhodněji. Babiččin tichý hlas, ochraptělý a poznamenaný věkem jako gramofonové desky na sedmdesát osm otáček, které kdysi mívala, mě pozval dále.

„To jsem já, babi, Kendra. Přišla jsem se mrknout, jak se máš.“ Tón slov, z pocitu provinilosti přehnaně jásavý, připadal falešný i mým vlastním uším.

Nebyla jsem si jistá, jestli mě pozná. Jednou už se stalo, že jsem ji navštívila ještě u ní doma a ona mě oslovovala Rhono. Vrásčitá tvář se jí rozjasnila zářivým úsměvem samou radostí a úlevou, protože si myslela, že za ní konečně přišla její dcera. „Já nejsem Rhona, jsem Kendra. Rhonina dcera, vzpomínáš si? Ale máma za tebou určitě taky brzo přijde.“ A je nejvyšší čas, než bude příliš pozdě, nedodala jsem. V Edinburghu nebyla už celé roky, odmítala se s matkou setkat a nechávala všechno na strýčkovi Robbiem, dokonce i převoz do pečovatelského domova a vyklizení domu kvůli prodeji.

Teď jsem ale viděla, že dnes má dobrý den. Babi měla jasné oči i mysl.

„Kendro, drahoušku, to je od tebe milé. Pojď dál a vezmi si židli sem ke mně. Jsi celá promoklá. Pověs si kabát tamhle k radiátoru, ať ti zatím trošku oschne. Dneska je venku hnusně.“

Když jsem ji objala, povšimla jsem si, jak je křehká a jak má proti té mojí tenkou kůži.

Přitáhla jsem si židli blíž k jejímu křeslu a důkladně jsem se rozhlédla kolem sebe. Bylo vidět, že Robbie a jeho žena Jenny se hodně snažili. Těch pár věcí, které se daly převézt z babiččina domu, rozmístili tak, aby bezvýrazný pokoj s béžovými stěnami a béžovým kobercem proměnili v něco útulnějšího, v něco osobnějšího.

Elliny obrazy, které měla doma, včetně mého nejmilejšího – pohled na moře s plující lodí – pověsili na protilehlou zeď, aby na ně viděla z postele. Na podlaze leželo pár starých koberečků, jejichž barvy stále zářily jako drahokamy, i když už byly tu a tam ošoupané, jak po nich za ty roky prošly tisíce kroků. Její knihy a ozdobné drobnosti ležely v policích, které Robbie vyrobil tak, aby se vešly na další dvě stěny. Police s knihami byly i pod oknem, z něhož bylo přes vrcholky stromů vidět na osvětlený edinburský hrad, vznášející se v dálce, jako by plul na rozbouřeném moři větví v popředí.

Na prádelníku vedle postele ležela hrst mušlí na nádherné míse, jejíž temně modrou barvou jako blesk na obloze pronikala žíla z čistého zlata. Ty mušle byly čímsi obzvlášť působivé, přestože na nich nebylo vlastně nic zvláštního. Jen ty nejobyčejnější ulity, jaké může člověk najít na pláži. A přesto na nich muselo něco být, jinak by si je takhle neschovávala: snad poklad vzpomínek z dávné dovolené, připomínka minulých dní, strávených na rozlehlých plážích, zalévaných sluncem, větrem a mořem. Polkla jsem, hrdlo mi náhle zaplavil příval emocí.

„Tak jak sis tu zvykla, babi?“

Bylo mi jasné, že takové stěhování pro ni muselo být těžké, že ho musela brát jako přijetí porážky, jako konec. Všimla jsem si smutného výrazu, který při mojí otázce probleskl jejím pohledem. Rychle se však vzpamatovala, na tváři se jí objevil obvyklý drobný úsměv a pak odpověděla: „Ale ano, vlastně dobře. Nebylo by tu to tak špatné, až na to, že je tu tolik starých lidí.“

Oplatila jsem jí úsměv a přikývla. „Chápu. Ale ty se mezi ně nepočítáš, i když ti je čtyřiadevadesát, viď?“

„No samozřejmě, že ne.“ Pozvedla zvesela obočí a zatvářila se nevinně. „I když to tak zvenku nevypadá, vlastně mi je sedmnáct, víš? Mám takovou teorii, že když člověk žije tak dlouho jako já, jeho paměť si může sama vybrat, v jakém chce být věku. A zrovna dneska si v mysli znovu prožívám ten rok před osmnáctinami.“

Úkosem jsem na ni pohlédla. Lekla jsem se, že už na ni zase jde jeden z těch propadů, kdy její mozek ztrácí spojení s novějšími vzpomínkami a odnáší ji kamsi do minulosti. Kdy nám ji kousek po kousku kradou kruté triky stárnoucího mozku.

Její oči, naléhavě upřené na moji tvář, však byly jasné a soustředěné. Musela rychle zpozorovat můj výraz, který prozrazoval obavy, protože sáhla po mojí ruce a sevřela ji v dlaních.

„Neměj strach, Kendro, jenom tě škádlím. Dnes jsem duchem jenom tady.“

Začervenala jsem se, přikryla druhou dlaní její ruce a otočila jsem se k ní víc zpříma. Náhle mě zaskočilo poznání, že ví – že si uvědomuje propady paměti, ty temné záblesky plamene svíčky, která až dosud hořela tak vyrovnaně –, a v krku se mi udělal knedlík, který mě opět na okamžik umlčel.

„Ale,“ pokračovala, „já vím, že přicházím o rozum.“ Stiskla mi ruce a já jsem se snažila najít správná slova pro nesouhlas, jak říct Ne, to není pravda, jsi v pořádku, jako kdyby taková lež mohla něco vylepšit pro nás obě.

„Ne, drahoušku, je to tak. Nemá smysl předstírat, že ne. A tak jsem tě chtěla požádat o laskavost. Ty se umíš dobře vyjadřovat, a protože jsem teď tady,“ – ukázala gestem po pokoji, který byl tím jediným, co jí ještě zbylo –, „mám spousty času a hlavu plnou vzpomínek. Takže než je všechny zapomenu a opravdu z nich už vůbec nic nezbude, chtěla bych, abys mi je zapsala. Abys za mě vyprávěla můj příběh. Udělala bys to pro mě? Pamatuju si, že jsi říkávala, že se chceš stát spisovatelkou. Tak teď máš možnost procvičit svůj talent.“

„Ano, ale však víš, jak se to říká: ‚Kdo umí, ten umí, kdo neumí, ten učí.‘ Ale jistě, babičko Ello, moc ráda sepíšu tvoje vzpomínky. Jediný problém je čas. Můžu za tebou přijít vždycky až po škole, i když o prázdninách to bude určitě lepší. Jenomže mám ještě taky Finna…“

Odmlčela jsem se, opět plná pocitu viny. Samozřejmě bych se mohla pokusit udělat si víc času, ale Dan byl teď v takovém stresu. Trčel celé dny doma s naším úžasným, ale náročným synem a já věděla, jak těžké mu to všechno připadá: neustále se setkávat s připomínkami, jak je Finn „odlišný“, mučit se obavami, co nás v budoucnu asi čeká… Jak se bude vyvíjet jeho autismus, až bude starší? Kdo se o něho postará, až my tady nebudeme? A pak, jako krátkou úlevu od těchto starostí, věnoval Dan každou volnou chvíli snaze najít si práci, i když jen s malou nadějí a žádnými výsledky. V poslední době odevšud chodily jen samé špatné zprávy. Bývalí kolegové, kteří byli také propuštění, a až příliš časté odmítavé odpovědi na jeho žádosti, to vše uvrhlo manžela do trvalé deprese.

Ella přikývla, pustila moje ruce a otočila se k nočnímu stolku, který měla za zády.

„Vím, že toho máš moc, drahoušku, a nechci tě ještě víc zatěžovat. Tak jsem řekla Robbiemu, ať mi přinese tohle.“ Vytáhla ze šuplíku malý magnetofon. „Namluvila bych svoje vzpomínky a pak ti ty nahrávky dala. Mohla bys je přepsat, až na to budeš mít čas, pěkně doma v pohodlí. Taky by sis mohla odnést moje alba s výstřižky – třeba by ti mohly pomoct všechno si představit, lidi i místa.“

Na podlaze vedle postele ležela krabice od bot, převázaná provázkem, a větší kartonová krabice, v nichž byly stohy fotoalb. Zvedla jsem to nejhořejší a namátkou je otevřela. Z černého pozadí stránky na mě vážně hleděla fotka mojí matky jako malé holčičky. Pod ní bylo Elliným úhledným rukopisem napsáno bílým inkoustem – musela za tím účelem mít speciální pero – Rhona, 8 let.

Zvedla jsem oči a setkala se s Elliným pohledem. Znovu, tak jako už tolikrát, jsem uvažovala, co se přesně stalo, že mezi mojí matkou a babičkou vznikl takový odstup. Ta vzdálenost mezi nimi byla jako ledové pole, chladné a nezdolatelné, rozpolcené nepřekonatelnými puklinami, které mezi ně život vnesl.

Babi opět položila ruku na moji a znovu ji stiskla, tentokrát pevněji, a naléhavým hlasem řekla: „Prosím, Kendro. Můj čas se krátí. Prosím, napíšeš můj příběh, než bude příliš pozdě, než na všechno zapomenu a nezbude už nikdo jiný, kdo by jej mohl vyprávět?“

Ještě jednou jsem se podívala na fotku na listu alba, na holčičku v úhledné bílé halence s proužkovanou školní kravatou. Rovné světlé vlasy měla stažené z čela plastovou čelenkou, tmavé oči plné záhad. A uvědomila jsem si, že babička tím ode mě pouze něco nežádá. Něco mi také nabízí. Možná nějaké vysvětlení. Jistě i přiblížení.

Pohlédla jsem na alba a uvědomila si, jak málo toho o životě babičky vím. Když jsem byla malá, kvůli oné roztržce s matkou jsem ji příliš často nevídala. S babičkou z Edinburghu jsem se začala vídat častěji, teprve když už jsem studovala na učitelku v Moray House při tamní univerzitě a pak se seznámila s Danem a provdala se za něj. Vlastní život se všemi nástrahami mě pohltil, a tak jsem ji nikdy nevnímala víc než jako postarší příbuznou, která občas kdesi v pozadí tížila moje svědomí, když Robbie s Jenny odjeli pryč nebo neměli čas.

Takže, musím přiznat, že mě vyhlídka prohlédnout si alba a probírat se obrázky z minulosti mojí matky a strýčka Robbieho docela lákala. Nepochybně mezi nimi budou i fotky dědečka, jehož jsem si z dětství vybavovala jen mlhavě. Zemřel, když mi bylo sedm. Pamatuju si dlouhou cestu z Londýna na sever na jeho pohřeb. Studený skotský kostelík, matku, jak vzlyká, otce, který není schopen ji utěšit, a pak linecký koláč a pomerančový džus doma u babi Elly. Přes noc jsme tam nezůstali, i když místa bylo dost. „Radši přespíme u Robbieho,“ slyšela jsem mámu říkat tátovi hlasem najednou příliš vysokým a hlučným…

Obrátila jsem svoji pozornost k současnosti a zadívala se na babičku, která na mě hleděla s napůl tázavým a napůl povzbudivým výrazem.

„Tak dobře, jsme domluvené.“ Usmála jsem se na babi Ellu a ona se na mě s úlevou zářivě usmála.

„Doufala jsem, že budeš souhlasit! Tady jsou první dva nahrané pásky a řeknu Robbiemu, ať mi koupí ještě druhý takový přístroj, aby sis je mohla doma přehrávat.“ Na kupku alb v krabici položila objemnou obálku. „A Kendro, vyprávěj ten příběh po svém. Použij moje slova a obrázky, ale napiš ho správně. Využij ten svůj talent, aby si ho ostatní mohli přečíst a porozuměli mu.“

Znovu jsem pomalu přikývla. Také tentokrát jsem si byla jistá, že její slova v sobě nesou skrytou naléhavost.

A také jsem si v tom okamžiku uvědomila, že se na mě upírají a hodnotí mě dva páry očí: Elliny a z fotky v albu na mém klíně také oči mojí matky.

ČÁST PRVNÍ

1938, Île de Ré

Dívka stála na přístavní hrázi a dívala se, jak přívozní loď, která ji měla odvézt na druhou stranu na ostrov^1, usilovně brázdí modrými vodami blíž k ní.

1 Od roku 1988 je ostrov spojen s pevninou tři kilometry dlouhým mostem, takže se stal de facto součástí města La Rochelle, pro jehož obyvatele tvoří oblíbenou rekreační oblast. Do otevření mostu byl ale dostupný skutečně jenom lodí. Poznámka redaktora.

Položila si krémový kožený kufřík na zem a svlékla sáčko, nechala si laskat kůži žhavým francouzským sluncem. Paže měla bledé po dlouhé severské zimě a o jaru se ten rok skoro ani nedalo mluvit. Připadala si jako motýl, který se vyklubal ze své kukly, zkouší křídla a doširoka je rozpíná, aby nasál teplo, světlo a barvy.

Vánek – lehký dech široširého Atlantského oceánu, táhnoucího se za nízkými obrysy ostrova až na druhý konec světa, jí čechral medové vlasy, spadající jí na ramena, ochlazoval hrdlo a zbarvoval tváře dorůžova.

Z Edinburghu to sem byla dlouhá cesta, plná nových a vzrušujících zážitků. Byla by unavená, kdyby nebyla tak nervózní z vyhlídky na setkání s hostiteli. Matka, která nedbala na Elliny protesty, že v sedmnácti letech to dokáže klidně zvládnout sama – ji doprovodila nočním lůžkovým vlakem až do přístavu, spala hned ve vedlejší kóji. Její pomalý pravidelný dech se mísil s rachotem kol na kolejích a občasným hukotem jiného vlaku, který je ve tmě míjel.

Ella, zvyklá na ticho svojí ložnice v zahradním předměstí jižního Edinburghu, však skoro nezamhouřila oči. Vůbec jí to ale nevadilo. Byla příliš vzrušená, hlavu měla plnou nadcházejícího léta v cizině, které se před ní rozkládalo jako příslib nových možností. A tak tam jen ležela, kolébala se na úzkém lůžku s naškrobeným bavlněným prostěradlem a šedou vlněnou dekou, na níž byla červeně vyšitá písmena LNER – zkratka názvu Londýnská severozápadní dráha. V duchu si přitom opakovala francouzská slovíčka a fráze. Být ve škole nejlepší žačkou ze třídy, která sklízí pochvalná pokývnutí slečny Murrayové, byla jedna věc, ale Ella se obávala, že přízvuk její učitelky nese jasnou stopu edinburské čtvrti Morningside. Francouzština zněla rozhodně úplně jinak z gramofonových desek, ze kterých si její matka se zasněným úsměvem pouštěla písně Maurice Renauda a přitom vzpomínala, jak ho viděla vystupovat, když jako mladá dívka pobývala v Paříži. „Víš, Ello, jestli se chceš doopravdy naučit cizí jazyk, základem je v té zemi žít,“ prohlašovala. „Jinak nepochopíš ani její kulturu.“

A tak o posledních Vánocích matka napsala svojí staré přítelkyni Marianne Martetové, zda by bylo možné, aby k ní Ella přijela na týden nebo na dva na návštěvu.

„To je ještě lepší než čtrnáct dní v Paříži! Zve tě, abys s nimi strávila celé léto v jejich venkovském domě na Île de Ré^2! Plných šest týdnů s dvojčaty! Jen si to představ, budeš pak umět francouzsky jako rodilá mluvčí.“

2 Ostrov se ve skutečnosti jmenuje jenom Ré, tedy ne Île de Ré, což francouzsky znamená pouze „ostrov Ré“. Ve francouzštině se také nepíše „Île de Ré“, ale „île de Ré“, protože francouzština podobně jako čeština nepoužívá velké počáteční písmeno u podstatných jmen, která nejsou vlastními jmény. Správně by tedy bylo česky psát jenom „Ré“ nebo „ostrov Ré“. Protože ale česká wikipedie (heslo v níž ovšem vzniklo překladem z angličtiny) používá podobu s počátečním velkým písmenem, zachovali jsme ji i v knize. Poznámka redaktora.

Ella byla potají tak trochu zklamaná. Těšila se na pařížskou uhlazenost a eleganci, pročítala v Picture Post články o proslulé světové výstavě, kterou francouzská metropole hostila rok předtím. O tomhle ostrovu ještě nikdy neslyšela. Krátká porada s těžkým Atlasem světa ukázala, že jde o jeden z mála drobných útržků země, které vypadají, jako by se odlouply od francouzského atlantického pobřeží a spadly do moře. Ale dobrodružství je zkrátka dobrodružství. Zvlášť pro dívku, která až dosud nebyla nikdy dál než ve skotském Fife.

Přípravy trvaly celé týdny: patřily sem návštěvy v obchodním domě Jenner pro prázdninovou garderobu, která obsahovala i troje plavky, soupravu nového spodního prádla, i zkoušky několikera lehkých bavlněných šatů, hezčích než všechny, které dosud vlastnila.

„Jsi tak světlý typ, že se musíš pořádně zakrývat před sluncem,“ naléhala matka. „A nezapomeň pořád nosit klobouk, jinak se ti nadělají pihy a pak toho budeš litovat!“

Otec ji den před odjezdem obdaroval malým cestovním kufříkem. „Slyšel jsem, že každá mladá dáma, která cestuje do ciziny, něco takového potřebuje,“ řekl jí s úsměvem. Klíčky, které teď nosila na šňůrce na krku, odemykaly mosazné zámečky, pod nimiž se objevil vnitřek, vyložený třešňově červeným měňavým hedvábím. V něm se skrývaly různé lahvičky a nádobky se stříbrnými uzávěry a souprava kartáčů s malým oválným zrcátkem, přidržované na místě tenkými koženými řemínky. Zbývalo právě dost místa pro věci na noc a pár dalších předmětů, které na cestu potřebovala. Všechno ostatní bylo pečlivě poskládáno, zamotáno do hedvábného papíru a zabaleno do velkého kufru.

Trajekt zpomalil, protože se už blížil k molu, a přístav ožil čilým ruchem. Nosič jí vzal kufr až na palubu a cestou se po ní přes rameno uznale ohlédl. Ella se chopila menšího kufříku a šla za ním na loď. Nějaký muž s baretem na hlavě postavil klec s kvokajícími slepicemi do stínu pod kormidelnou a usmál se na ni. Posadila se na tvrdou dřevěnou lavici, která se táhla kolem celého okraje paluby. A pak, s velkým křikem a máváním, lodníci vytáhli lana, trajekt se rychle obrátil, aby co nejvíc využil přílivu, a vydal se na zpáteční cestu k ostrovu.

Ella se šla postavit na příď a dívala se k cíli svojí cesty. Vypadal jen jako bledá šmouha země, ztrácející se mezi vlnami. Bouře by ho mohla snadno smést do moře, představovala si, když větřík o něco zesílil. Vzpomněla si na matčina varovná slova a připlácla si jednou rukou k hlavě slamák, který jí stínil obličej, aby jí ho neodnesl do vzedmutých vln. Chtěla si navlhčit rty, a tak si je olízla. Chutnaly slaně. Nebe nad hlavou bylo omamně modré – tak odlišné od edinburské šedi, na niž byla zvyklá. Zvrátila hlavu a pozorovala racka, který se vznášel vysoko nad nimi.

Jak sledovala oblouk jeho letu, podívala se i za sebe, kde se za zpěněnou brázdou za lodí pomalu vzdalovala pevnina. Na okamžik ji přepadl znepokojivý pocit, že došla až na konec světa, že rušné zastávky její cesty – Edinburgh, Londýn, Paříž – snad ještě existují, ale v jakémsi jiném vesmíru, který teď nechala daleko za sebou.

Loď plula dál a dál a bílé písky na Île de Ré byly stále blíž. Elle připomněly obrazy od Williama Turnera, o nichž se učila ve výtvarné výchově ve škole. Hladina moře, zalitého světlem časného letního večera, se mihotala měňavými tóny modré a tyrkysové a zdálo se, že ostrov, přikrytý zelenou kšticí hustých větví pinií, se vynořuje ze záplavy bílého zlata. Ella se zhluboka nadechla slaného vzduchu a náhle pocítila touhu, aby plavba trvala navždy, aby mohla prožít život v tomto očekávání a létat volně jako ti ptáci, kteří se vznášeli vysoko nahoře na závratně modré obloze.

Jenže pak, až příliš brzy, trajekt připlul k molu pro cestující na okraji přístavu, kde vytáhlé nemotorné rameno jeřábu za křiku dělníků a mořských ptáků překládalo náklad na větší loď.

Cestující z trajektu se hrnuli dopředu, sbírali svá zavazadla a balíky. Muž v baretu vybalancoval klec se slepicemi na bicyklu a po krátkém přístavním můstku dojel bezpečně až dolů na suchou zem.

Ella zvedla kufry a trochu nejistě vyšla také z lodi ven. Marianne Martetová sice napsala, že ji tam budou čekat, ale Ella nevěděla, jak vlastně vypadají. Matka jí svou starou přítelkyni vylíčila jako velmi krásnou a temperamentní ženu s velkýma očima a tmavými kudrnatými vlasy. Marianne v dopisech také psala, že jejím dvojčatům – Caroline a Christopheovi – je teď osmnáct let a že se těší na léto ve společnosti nové přítelkyně, zvlášť když jsou přibližně ve stejném věku.

Když se zástup trochu rozptýlil a auta, která vyjela z trajektu, odjela po prašné silnici, Ella si všimla vozíku s oslem, stojícího u kraje přístavní hráze. Stáli na něm dva mladí lidé, natahovali krky, aby lépe viděli přes hlavy davu, a mávali směrem k ní. Dívka se záplavou kaštanových vlasů a chlapec s dlouhou ofinou, která mu spadala hluboko přes tmavé oči. Světlo zdůrazňovalo jeho rysy s vysedlými lícními kostmi, které vrhaly stíny a zdůrazňovaly tak celkový půvab jeho tváře. Z obou vyzařovala uvolněnost a naprosto neuvědomělá krása, takže k nim rovnou pocítila vřelé sympatie. Všechny obavy, které ji přepadaly při pomyšlení na léto, strávené s cizími lidmi, se okamžitě rozptýlily. Dívka na sobě měla halenku s krátkými rukávy a tříčtvrteční kalhoty, odhalující opálená lýtka, chlapec byl oblečený do bavlněné haleny, jakou nosí rybáři, a volných kalhot. Hned si ve svém úhledném vypasovaném sáčku a v šatech se širokou sukní začala připadat křečovitá a přehnaně nastrojená.

Christophe a Caroline seskočili z vozíku a běželi ji pozdravit. Ella se natáhla, že Caroline potřese rukou, a rozpačitě se začervenala, když se dívka ve stejném okamžiku sklonila pod okraj jejího klobouku a políbila ji na obě tváře. Klobouk se jí posunul našikmo, a tak znervózněla a zarazila se, protože netušila, co má podle etikety správně udělat dál. A pak se jí tváře zbarvily dorůžova ještě víc, když ji Christophe také políbil na obě tváře. Aby zamaskovala rozpaky, připlácla si dýnko klobouku pevně k hlavě a byla ráda, že má tak širokou střechu.

„Eleanor Lennoxová. Vítáme tě!“ Christopheovy oči jiskřily veselím. Shýbl se a vzal od ní větší kufr.

„Prosím, říkejte mi Ella. Nikdo mi neříká jinak, leda když mám nějaký průšvih.“ Ulevilo se jí, protože zjistila, že francouzsky rozumí. Ačkoliv zprvu mluvila váhavě, dokázala najít vhodná slova k odpovědi.

„Nevěřím, že taková dívka jako ty může někdy mít nějaký průšvih,“ zasmál se Christophe. „Na to vypadáš moc spořádaně a upraveně! Oh là là, a ten kufr je už na první pohled plný costumes, dalšího takového oblečení. Určitě bude pro chudinku Anaïs moc těžký, aby ho uvezla, takže ho budeme muset nést v ruce a jít pěšky.“

„Prosím tě, neposlouchej ho, jen si dělá legraci.“ Caroline vzala Elliny ruce do svých. „Tvoje šaty jsou krásné a ten cestovní kufr taky. Musíš nás omluvit, když jsme tady na ostrově, vždycky chodíme oblečení tak décontractés, tak uvolněně. Je to tak příjemná změna po životě v Paříži, že zapomínáme, jak vypadají civilizovaní lidé!“

„No jo, ale co je to vlastně civilizace?“ Christophe se zastavil a položil těžký kufr na prašnou zem hned za vozík s oslem. „Já bych tvrdil, že jak žijeme tady na Île de Ré, takový by měl život být a že ten v Paříži je jenom klam a podvod. Ve městě je plno lidí, o nichž by se dal říct pravý opak, než že jsou civilizovaní. A co se týká širšího světa,“ pokračoval a oči mu plály, jak se rozehříval na dané téma, „ve Španělsku fašisté zabíjejí vlastní bratry. Němci zase ignorují veškeré závazky, které slíbili ve Versailles. Zbrojí a obsadili Rakousko. Hodlají rozšiřovat svoji říši – a kdo ví, za jakým účelem? –, ale rozhodně to není nic nevinného. Paříž zaplavili uprchlíci, naši vlastní příbuzní se museli přestěhovat ze strachu před pronásledováním. Celá Evropa je ve zmatku. Copak se něco z toho dá nazvat ‚civilizovaným‘?“

Ella zpod krempy klobouku sledovala jeho přitažlivý obličej, který ještě víc oživilo mladistvé zanícení jeho slov. Gestikuloval silnýma, opálenýma rukama, s nečekanou silou zdůrazňoval svoje názory.

„Tak pojď, Christophe,“ ozvala se jemně Caroline a položila mu na paži útlou, ale stejně opálenou ruku, „teď není vhodný čas na politickou debatu. Eleanor je určitě po tak dlouhé cestě unavená a maman už na nás doma čeká.“

Christophe rezignovaně povzdychl, opět se sehnul pro kufr a s jistou námahou ho naložil dozadu na malý dřevěný vozík. Bouchlo to tak, až béžový oslík zvedl hlavu od trávy, kterou uštipoval z okraje cesty, a ohlédl se po nich tmavýma očima, plnýma zasněného údivu.

„Anaïs, seznam se se slečnou Eleanor Lennoxovou a jejím obrovským kufrem,“ prohlásil Christophe s žertovnou úklonou. Pohladil malou oslici po hebkých uších a čumáku a uchopil opratě, aby mohl vozík otočit obloukem směrem k domovu.

„Ahoj, Anaïs. Jsi moc hezká.“

„Naskočte si, slečno Eleanor Lennoxová. Váš kočár už čeká.“ Na rozdíl od poněkud příkrého pozvání Christopheovi teď jen hrálo v očích.

„Prosím, jak už jsem říkala, jsem Ella. A myslím, že opravdu půjdu raději pěšky. Strašně dlouho jsem seděla ve vlaku, takže si teď raději trochu protáhnu nohy.“ Ella se potají obávala, že je její kufr opravdu příliš těžký, ale nechtěla tomu rozesmátému francouzskému mladíkovi dát najevo, že jeho škádlení zasáhlo cíl.

Připadalo jí, že se teď na ni nyní dívá s jistým obdivem, že vydržela jeho popichování. Upřela na něj pohled jasně zelených očí, protože si povšimla, jak si obhlíží její útlý pas a paže, když si upravovala klobouk na hlavě proti poryvu nezbedného loupeživého mořského vánku. Nemohla však vědět, že ho přímo svrbí prsty po tužce a listu papíru, na nějž by mohl zachytit ty plavné křivky a způsob, jímž si vítr pohrává s pramínky jejích vlasů. Přikývl a jeho výraz náhle zvážněl.

„Tak dobře, budu ti říkat Ello. A Anaïs ti bude vděčná za tvoji ohleduplnost.“

Jakmile opustili přístav, cesta, na kterou odbočili, se proměnila v pouhou prašnou stezku, uježděný pruh, vyrytý koly projíždějících vozů mezi porostem pobřežní trávy, která prorůstala pohyblivým pískem, ukrývajícím se pod povrchem. Ellu brzy začaly při chůzi pálit nohy, jak jí jeho zrnka napadala do kožených bot. Závistivě pokukovala po měkkých bavlněných nazouvácích, které měli Caroline s Christophem. V prachu po nich zůstávaly nezřetelné otisky podrážek z provázků, zatímco její lodičky s podpatkem za sebou zanechávaly hlubší a výraznější stopy. Ještě tam v tom jiném světě Elle připadalo nesmírně důležité vybrat si na letní pobyt správnou garderobu. Matka si to zřejmě myslela také. Usazená na židli v obchodě s obuví v Morningsidu dokonce uznala, že lodičky s malým podpatkem – kousek, který by v jejich přísné presbyteriánské rodině normálně vyvolal nesouhlasné zamračení – jsou pro Francii dost chic. Ale hned pár minut po příjezdu si Ella uvědomila, že její „správná garderoba“ je na Île de Ré úplně mimo.

Všichni tři kráčeli za oslím povozem po cestě, která vedla rovně přes celý ostrov. Na plochém nížinatém proužku země nemusela překonávat žádné kopce ani údolí. Ve večerním světle, které teď za soumraku zjemnělo, podél cesty svítily barvami vysoké špičky topolovek, odrážejících se v celých trsech od bíle omítnutých rybářských domků. Jejich odstíny – malinově růžová, citronově žlutá, temně rudofialová a jemně meruňková – působily obzvlášť živě, jako by přímo zářily ve světle, které na pevnině chybí. Ella si stáhla okraj klobouku níž přes oči. Oslňovalo ji slunce, jež zapadalo přímo před nimi. I když už bylo dost pozdě, stále ještě zalévalo ostrov mnohem větším teplem, než poznala za mírných letních dní ve Skotsku. Připadalo jí, že se pod vlivem takového nadbytku tepla a světla celá rozvíjí, jako sazenička, usazená ve skleníku. Znovu si uvědomila, jak ji svazují šaty i sáčko, pevné kožené boty, klobouk a rukavičky.

Došli do malého městečka Sainte-Marie-de-Ré. Ella si začala říkat, jak daleko to asi ještě je. Na patě se jí udělal puchýř a pomalu litovala, že odmítla nabídku svézt se ve vozíku. Konečně se však malá oslice rozhodla odbočit na ještě užší pěšinu, téměř se ztrácející mezi dvěma obílenými domky.

„Co je tohle za rostliny?“ zeptala se a ukázala na bujnou zeleň, která se táhla v dokonale rovných řadách po obou stranách.

„To je vinná réva,“ odpověděl Christophe. „Koukni, už se na ní začínají dělat hrozny.“

„Nevěděla jsem, že hrozny rostou tak blízko moře.“

Christophe přikývl. „Mnohé z nejlepších vinic světa leží kousek od pobřeží. Mořský vánek je ale dobrý nejenom pro víno, ale i pro lidi.“

Před nimi za řídkými chomáči pobřežní trávy, jež pokrývala nízké vrcholky dun, se náhle znovu objevil oceán a odraz z vodní hladiny znásobil sluneční světlo. Jeho dlouhé paprsky rozhazovaly třpytky diamantů na milionech drobných vlnek. Vpravo stál hezký patrový dům, o něco větší než většina těch, kolem nichž procházeli. Svítil do dálky toutéž bílou barvou, ale okenice, stínící vysoká okna, která zářila ve zlatém třpytu zapadajícího slunce, byly natřené barvou, připomínající modř oparu nad mořem.

Christophe otevřel vrátka v nízké zídce, obklopující zahradu plnou květin. Zavedl Anaïs ke vchodovým dveřím, otevřeným dokořán stejně jako všechna okna, aby dovnitř mohl vniknout chladivý mořský vánek. Lehce zvedal okraje jemných bílých mušelínových záclon, které Ella zahlédla zvenčí.

Christophe sundal kufr z vozíku a zahekal přitom námahou. „Prozatím ho necháme tady. Přinesu ho, až se postarám o Anaïs. Tak pojď, holka, sundáme ti ten postroj.“

Odvedl oslici dozadu za dům, z něhož právě na zápraží vyšla vysoká usměvavá žena. Měla tentýž vřelý pohled a záplavu kudrlin jako Caroline. Natáhla se k Elle a vzala ji za obě ruce.

„Ello, bienvenue. Moc tě tady vítám! Hned bych tě poznala – jako bys z oka vypadla svojí mamince! Prosím, říkej mi Marianne, tady si na formality nepotrpíme. Musíš být po tak dlouhé cestě hodně unavená. Ale konečně jsi tady a celých dalších šest týdnů už nebudeš muset cestovat nikam dál, než jenom na pláž nebo do vesnice. Caroline tě zavede do tvého pokoje, aby ses mohla před večeří trochu osvěžit.“

Ella následovala Caroline chodbou s podlahou z běleného dubového dřeva. Natahovala přitom krk, aby nahlédla do místností, kolem nichž procházely. Tento dům u moře se nemohl víc lišit od jejího domova v Morningsidu, plného těžkých sametových závěsů a tmavého mahagonového nábytku. Zdejší místnosti, zalité světlem, měly vysoké stropy s trámy nabílenými vápnem a byly zařízené s venkovskou prostotou. Nábytek představoval různorodou směsici nesourodých předmětů, ale přesto vzbuzoval celkový dojem elegantního souladu.

Dívky vyšlapaly nahoru po širokém dřevěném schodišti, které jim tiše vrzalo pod nohama. Pak Caroline otevřela dveře vlevo na světlé horní chodbě. Když vešly dovnitř, na oknech opět zavlály bílé mušelínové záclony. Ella měla náhle pocit, že zase stojí na palubě plující lodi, protože se s ní všechno zahoupalo, jak si její unavené tělo ještě nepřivyklo být znovu na pevné zemi.

Strohost podlahy z dřevěných prken změkčil vybledlý kobereček z kousků staré látky, který dodal do bíle vymalovaného pokojíku spršku barev. Kytice z růží a zimolezu na nočním stolku plnila večerní vzduch sladkou vůní. Ella si sundala klobouk a vděčně se svalila na postel s bavlněným přehozem. Zula si boty, chvilku hýbala prsty na nohách v bílých punčochách a užívala si náhlou volnost. U protilehlé stěny stál dřevěný toaletní stolek se zrcadlem, v němž se odrážely poslední sluneční paprsky a házely rozverné odlesky na záclony. Nad tepanou kovovou postelí visel v jemném zlaceném rámečku obrázek plachetnice, plující přes akvamarínové moře vstříc nízkým dunám.

„To je nádhera,“ hlesla Ella a ukázala na akvarel. „Člověk úplně cítí vítr a slunce a vůni moře.“

Caroline přikývla a posadila se na postel vedle ní. „To maloval Christophe. Zachytil na něm dvě věci, které má nejradši, malování a plachtění. V obojím začíná být v poslední době doopravdy dobrý. Ale nic mu neříkej, jinak by mu ta chvála stoupla do hlavy.“

Obě dívky se rozesmály, protože zároveň se ozvaly hlasité rány na schodech. Dveře se otevřely, dovnitř vešel Christophe a táhl za sebou Ellin těžký kufr. „Komu nemá co říkat?“ zeptal se se širokým úsměvem. Nečekal na odpověď a hodil sebou na postel vedle sestry. „Fuj, mně i Anaïs se teda hodně ulevilo, že teď ten hromský krám aspoň pár týdnů neuvidíme.“

„Ella obdivovala tvůj obrázek Bijou,“ prohodila Caroline a ukázala na akvarel.

„Zítra tě na ní svezeme,“ usmál se Christophe. „Je to vážně kráska.“

Ellu zasáhlo, jak se mu tvář proměňuje s každou novou větou, jak se mu ve výrazu zračí všechny emoce. V pohledu jeho tmavých očí se dokázalo vystřídat veselí se zadumaností během několika málo vět jako bouřka nad mořem, kdy mraky na chvíli zastíní slunce a pak se nebe zase vyjasní. Sama byla zvyklá svoje emoce potlačovat. Podle příkladu rodičů se naučila nikdy nedávat pocity najevo, dokonce ani v soukromí rodiny a domova. Dvojčatům však takové omezování bylo očividně cizí a Ella cítila, jak se jí srdce vzdouvá touhou zažít mnohem víc pocitů, než měla dosud možnost zakusit během sice bezpečného, ale – jak si nyní uvědomovala – poněkud nudného a jednotvárného dětství v Edinburghu. Znovu pocítila, jak se jí rozpíná tentokrát cosi v hrudi, a zaskočila ji náhlá chuť shodit sáčko i šaty a udělat místo všemu, co se dělo s jejím srdcem.

Do pokojíku dolehla vůně něčeho dobrého, co se vařilo dole na sporáku.

„Allons, Christophe. Musíme Ellu nechat chvíli o samotě, ať si před večeří chvíli oddechne a vybalí si.“ Caroline se na Ellu usmála. „Nemusíš se převlékat, jedině kdyby se ti po takové cestě chtělo. My se převlékat nebudeme. Opravdu tady platí, že to tu bereme hodně uvolněně, jak už jsem ti říkala. Jestli se chceš osvěžit, koupelna je hned vpravo od tvého pokoje, jenom na opačné straně od schodů. Až budeš hotová, přijď za námi dolů. Budeme buď v kuchyni, nebo si sedneme venku na terase vzadu za domem. Když projdeš kuchyní, uvidíš dveře.“

Ella si rychle pověsila šaty do vysoké armoire, stojící v rohu pokoje. Naskládala si úhledně složené prádlo do roztomilého prádelníku, nalakovaného na bílo a zdobeného girlandami růžových růží, který stál u protilehlé stěny, a šla do koupelny.

Kartáčovala si větrem rozfoukané kadeře temně plavých vlasů, až vypadaly jako hedvábná opona, spadající jí po obou stranách vážné oválné tváře. Zadívala se na svůj odraz do stářím poznamenaného zrcadla, zavěšeného nad umyvadlem. I když byla odhodlaná držet se matčiných rad a nechala si celou dobu klobouk na hlavě, slunci i větru se zřejmě nějak povedlo dostat se i pod něj a poznamenat jí obličej lehounkou zlatavou září. Když se na sebe v ubývajícím světle večera zahleděla pozorněji, ke svému zklamání napočítala přinejmenším pět pih, které jí naskákaly kolem kořene nosu. Zavrtěla hlavou nad zamračeným výrazem, který jí vrátilo zrcadlo. „Nemá smysl se dalších šest neděl trápit kvůli pár pihám,“ napomenula svůj odraz přísně. „Tady na Île de Ré to bereme všechno zlehka, tr è s décontractés .“ Usmála se. „A váš accent français se už o hodně zlepšil, mademoiselle Lennoxová.“

Umyla si ruce malým kouskem krémového mýdla, položeného na okraji umyvadla, a pak je usušila bílým lněným ručníkem. Hned si všimla, jak jsou teď jemné. Zašla si pověsit sáčko zpět do armoire v pokoji, hodila si přes ramena měkký bavlněný svetr pro případ, že by se večer ochladilo, a pospíchala dolů. Prošla kuchyní až na terasu vzadu za domem.

Velkoryse rozlehlou zahradu tam obepínala obílená zeď. Po ní i přes ni se pnul zimolez, z něhož zřejmě pocházely větvičky ve váze v jejím pokoji, a naplňoval vzduch svojí vůní. Mísila se s jasmínem, jehož úponky plné hvězdiček šplhaly po tepané pergole, zastiňující terasu. Skrz otevřená vrátka na druhém konci bylo vidět Anaïs, jak pod stromy v malém ovocném sadu spokojeně uštipuje trávu. Marianne, Caroline a Christophe seděli za širokým dřevěným stolem, pokrytým bílým ubrusem, na němž ležely příbory se střenkami ze slonoviny. Uprostřed stolu stál malovaný kameninový džbánek, z něhož přepadávala bohatá neupravená kytice temně růžových růží, láhev červeného vína a broušená skleněná karafa s vodou. Tichým večerním vzduchem se nesl zvuk zvonu na věži kostela v Sainte-Marie, který právě odbíjel osmou.

Christophe se opíral o loket, bradu zabořenou do dlaně, a něco kreslil do skicáku. Když Ella přišla blíž, spěšně ho zavřel a odsunul stranou.

„Jen pojď sem ke mně.“ Marianne poklepala na židli vedle sebe. „Posaď se, Ello, a honem mi pověz všechny novinky o tvojí matce. Už je to spousta, spousta let, co jsem ji naposledy viděla, ale když jsi sem teď přijela ty, vybavila jsem si vzpomínky na ty šťastné dny, které jsem strávila v  Edimbourgu. To mi bylo asi tolik, jako teď tobě. Caroline, podej Elle tu misku s olivami. Dáš si s námi skleničku vína? Možná by sis ho mohla smíchat s vodou, pokud nejsi zvyklá pít už před jídlem a pak i k němu jako my.“

Temně rudé víno v těžké křišťálové sklenici připomínalo rubín. Madame Martetová ho dolila vodou z karafy a podala jí ho. Ella váhavě usrkla a snažila se přitom nahodit nonšalantní výraz, jako kdyby každý večer zalévala vařené hovězí nebo skopové maso, což bývalo obvykle k večeři, lahví Château Talbot, jak zněl nápis na etiketě vína, stojícího před ní na stole. I po zředění vodou chutnalo výrazně a opojně a Ella cítila, jak v ní rozpouští poslední zbytky napětí, vyvolaného dlouhou cestou a ještě delším těšením na léto u moře. Odešly se zbývajícím světlem, když se na ostrov snesla noc.

V záři lucerny se svíčkou, kterou Marianne přinesla na stůl zároveň s mísou blanquette de veau^3, Ella tajně pokukovala po Christopheovi. Po tváři mu tančily stíny a zdálo se, že mu oči září vlastním vnitřním světlem. Vzhlédl a zachytil její pohled a Elle se zdálo, že zachytila náznak jakéhosi vzájemného spiklenectví. Aby zamaskovala zmatek, vděčně obrátila pozornost k plnému talíři s jídlem a ke Carolininým otázkám na život ve Skotsku.

3 Dušené telecí. Poznámka redaktora.

Noční chlad pak způsobil, že se Ella roztřásla a začala zívat. Marianne si toho všimla a s úsměvem pravila: „Tak pojďte, je čas jít spát. Myslím, že z toho vzrušení nad Elliným příjezdem jsme unavení všichni. Dokonce i vy jste dnes nějak zticha, vy moje upovídaná dvojčata. Nádobí nechte ležet, ráno přijde Sandrine. Hezky se v noci vyspěte, drahouškové. Barometr ukazuje, že má být pěkně, takže si zítra můžete vzít Bijou a vyjet si na dlouhou plavbu. Jestli chcete, připravím vám s sebou jídlo na piknik.“

Když Ella přišla nahoru do pokoje, lehla si pod hebkou bavlněnou přikrývku a s očima dokořán hleděla do tmy. Okno bylo otevřené, okenicemi dovnitř pronikal noční vzduch a čechral slaným dechem záclony. Mezerou, kde k sobě okenice nedoléhaly, bylo vidět, jak vychází úplněk. Jeho stříbřité paprsky dopadaly na podlahu a na bavlněnou přikrývku na posteli. Širý oceán, vzdálený jen kousek odtud za dunami, odrážel jejich třpyt a vytvářel zvláštní příšeří jako iluzi půlnočního úsvitu a jemné vzdychání vln šeptalo přísliby nadcházejícího léta.

Vlastně tu vůbec není tma, byla Ellina poslední myšlenka, než usnula a její mysl odlétla pryč na snový ostrov, ponořený do moře světla.

Probudila se, když někdo – nejspíš Christophe, pomyslela si – cestou dolů po schodech pískal Marseillaisu. Hned za ním běžel někdo další – zřejmě Caroline nebo Marianne. Jasný pruh slunečního světla, rovný jako pravítko, pronikal mezerou mezi okenicemi jako zlatá náhrada stříbrných paprsků měsíce z uplynulé noci. Vyskočila z postele, přeběhla hadrový kobereček a zatáhla za kovové držadlo okenic a doširoka je otevřela. Teplý vánek jí pohladil nahé paže a rozvlnil okraj noční košile až dole u kotníků. Slunce teď naplno zaplavilo pokoj náhlým žárem.

Ella si natáhla sukni a halenku, učesala se a rychle seběhla dolů.

Francouzská okna v kuchyni byla opět dokořán stejně jako včera večer. Na terakotových dlaždicích zaklapaly dřeváky a jedním z nich vešla z terasy dovnitř tělnatá žena s šedivými vlasy v proužkovaných bavlněných šatech a bílé zástěře. V jedné ruce nesla prázdný podnos. „Bonjour, mademoiselle. Enchantée.“ Formálně podala Elle ruku, pevnou a zdrsnělou prací, ale přitom měla na tváři široký přátelský úsměv. Caroline, která vešla hned za ní, ji představila jako Sandrine. Žena se pak začala věnovat práci u dřezu.

„Pojď, Ello, snídaně je na terase,“ pobídla ji Caroline a vzala z kuchyňského stolu dvě konvičky se širokými hrdly. Když pak společně vyšly do jasmínově zbarveného denního světla, zavolala: „Voilà, je tady Ella a kafe!“

„Tak už jsi tady, drahoušku. Jakpak ses vyspala?“ Marianne podala Elle košíček s chlebem. Caroline zatím obešla stůl a nalila všem černočernou kávu do malých kulatých misek. Pak voňavou tekutinu dolila horkým našlehaným mlékem. Ella, která byla zvyklá snídat misku ovesné kaše a čaj z jemných šálků a talířků, se zarazila, protože nevěděla, co má dělat. Napodobila tedy ostatní a stejně jako Marianne vzala misku do obou rukou a začala z ní upíjet. Káva byla lahodná a povzbuzující, stejně jako možnost snídat venku na omamném mořském vzduchu. Christophe si nalámal chléb na kousky a namáčel si je v misce, ale Ella si raději vzala příklad z Caroline a namazala si ho silnou vrstvou másla a třešňového džemu.

„Takže dneska tě vezmeme na projížďku na Bijou,“ prohodil Christophe mezi dvěma sousty. „Už jsi někdy byla na plachetnici?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě nikdy.“

„Neměj z toho strach. Je to nejen krásná loď, ale taky se na ní skvěle plachtí. Naučíme tě to.“

„Jenom mám starost, aby sis nezničila ty svoje pěkné šaty,“ podotkla Marianne s laskavým úsměvem. „Caroline, nemohla bys Elle půjčit nějaké svoje oblečení? A taky jí musíme tenhle týden na trhu koupit espadrilles. To jsou boty, které se skvěle hodí na pláž i na loď.“

O hodinu později Christophe se souhlasným přikývnutím pomohl Elle nastoupit do malého člunu s vesly, který pevně přidržoval ve vodě pod příkrým skluzem. Naboso, v ruce sandály, které si právě zula, přijala jeho nabídnutou ruku a seskočila do malé loďky, která je měla převézt k  Bijou , hezké plachetnici, kotvící nedaleko odtud. „V tomhle oblečení vypadáš úplně francouzsky,“ řekl jí s úsměvem. Pustil její ruku, teprve až se bezpečně posadila na jedno z dřevěných sedátek. Měla na sobě volnou tmavomodrou blůzu s bílými proužky a bavlněné šortky, které jí půjčila Caroline. Vlasy si stáhla dozadu tmavomodrou stužkou, povlávající ve větru. Ella mu úsměv oplatila, nové oblečení jí dodalo pocit uvolněné sebedůvěry. Mluvit jiným jazykem, mít na sobě jiné oblečení a chystat se na úplně nové dobrodružství – to všechno dohromady u ní povzbuzovalo nově nalezený dojem volnosti. Svobody stát se někým úplně jiným, než byla doma v Edinburghu.

Christophe se natáhl a naložil do loďky ještě piknikový košík a objemný koš s koženými uchy, plný ručníků a svetrů, který mu shora podala Caroline. Pak pomohl do loďky i sestře, zasunul vesla do úchytů, odrazil od břehu a začal veslovat směrem ke kotvišti Bijou.

Na palubě plachetnice si Ella připadala nejistá a neohrabaná proti těm dvěma, kteří se při přípravě jachty k vyplutí pohybovali s lehkou jistotou. Když uložili piknikový koš do malé kabiny v podpalubí, Ella si loď pořádně prohlédla. Bijou byla opravdu krásná. Hladké elegantní linie doplňovala paluba z naolejovaného teakového dřeva a boky, natřené sněhobílou barvou.

„Je to originál, druhá přesně stejná loď neexistuje,“ vysvětloval Christophe s pýchou. „Grand-père ji dal zvlášť postavit, a když dědeček zemřel, maman ji zdědila zároveň s domem. Jezdila sem na Île de Ré už jako dítě. Grand-père nás všechny naučil plachtit. Ale papa nemá moře moc rád a maman se raději věnuje svojí milované zahradě, takže se o Bijou teď starám hlavně já.“

Caroline odvázala loď od kotvy s bójkou, Christophe otočil kormidlem, Bijou se obrátila přídí k otevřenému moři a vítr se jí opřel do plachet. Nejdřív pluli zvolna, neboť se museli vyhýbat ostatním lodím, zakotveným v bezpečí přístavu. Pak už před nimi byla jen volná hladina. Ella cítila, jak vítr náhle zesílil, až ji stuha ve vlasech polechtala vzadu na zátylku.

A pak se najednou zničehonic rozletěli dopředu.

Bijou plula skrz třpytivé vlnky s bílými hřebínky, které před nimi dováděly a rozstřikovaly se, až na ně dopadaly jemné spršky mořské vody. Ve výšce se vznášel racek, proti omamné modři oblohy bílý jako třešňový květ, křídla s inkoustově černými špičkami doširoka roztažená. Ella cítila, jak se jí rozpíná srdce nadšením a čirou neředěnou radostí, jež náhle zachvátila celé její tělo. Zvrátila hlavu, aby mohla sledovat rackův let, pak na chvíli zavřela oči a dovolila slunečním paprskům laskat svoji tvář. Na klobouk proti slunci a na pihy teď úplně zapomněla.

Christophe zakormidloval lodí dál od ostrova směrem k jihu. Opřel se vpředu u zábradlí a strčil do sestry. „Koukni, Caroline, našemu hostovi se to líbí.“

Ella se zářivě na oba usmála. „Je to úžasné! Připadám si, jako bychom letěli nad vodou!“

Christophe přikývnul. „Mně to vždycky připadalo jako tanec. Oceán je báječná tanečnice. Dnes má veselou a optimistickou náladu – koukni, má na sobě šaty s flitry. Tančíme spolu quickstep. Někdy je ale zadumanější, romantická. To se oblékne do hedvábí, a pak je to waltz. Občas ale umí být náladová. Když tančíme paso doble nebo tango, plné vášně a hněvu, musíme být opatrní a využít všech schopností, které Bijou má, abychom se jí vyrovnali.“

Caroline se rozesmála. „A když se promění ve vířícího derviše, tedy když se objeví bouře, tak ji necháme tančit samotnou. Je to sice tanečnice, ale taky má ohromnou sílu. To ona vždycky rozhoduje.“

„Připravte se, bude obrat,“ nařídil Christophe a zaclonil si jednou rukou oči.

Caroline povolila kosatku a otočila se na Ellu. „Když řekne ‚připravte se na obrat‘, musíme se takhle přikrčit, aby nás ráhno nepraštilo do hlavy.“

Ella se po příkladu Caroline schovala před ráhnem pod okraj lodi a Bijou změnila směr. Mířila teď opět k ostrovu, takže nízká linie dun se zase ocitla před nimi. Sluneční paprsky teď hřály Ellu do zad a pronikaly lehkou látkou její blůzky, že jí až kůže sálala teplem. Čerstvý větřík a spršky mořské vody, které se rozstřikovaly pokaždé, když se příď Bijou setkala s další hravou vlnkou, ji naplňovaly rozjařeností.

I přes to si však vzpomněla na Carolinina slova a otřásla se. Moře dnes sice bylo neškodnou, hravou tanečnicí, ale malá dřevěná plachetnice, prodírající se oceánem, jí najednou začala připadat křehká a zranitelná. Pod třpytivou hladinou ležela temná a tajemná voda, hlubina plná mocných a nevyzpytatelných proudů.

Taková hloupost, řekla si v duchu, mít takové myšlenky v tak krásný den. V den, plný sluneční záře a krásy a mládí a volnosti. Vítr jí hodil pramínek vlasů z dlouhého ohonu přes rty a Ella zavrtěla hlavou, aby obojí setřásla, vlasy i myšlenky. Natáhla ruku přes okraj lodi a dotkla se prsty krajkových čepiček vln. Voda ji ochladila tak, že jí na hladkém povrchu paží naskákala husí kůže jako zrnka zlatého písku.

Ohlédla se za zpěněnou bílou stopou, zanechanou za lodí, a přitom na sobě ucítila upřený pohled Christopheových tmavých očí. Stejně jako oceán v sobě ukrývaly tajemné hloubky, v jednu chvíli jiskřily světlem a v dalším okamžiku se v nich zachmuřilo. Cítila, jak jí zrudly tváře, ale pohled přesto neodvrátila. V tu chvíli věděla, že mezi nimi proudí něco mocného. Pocit vzájemného spojení z včerejšího večera se proměnil v puzení silné jako příliv. Instinktivně poznala, že nemá smysl se bránit. Bylo to jako přírodní síla, cosi, s čím doposud neměla vůbec žádné zkušenosti, něco, čemu neměla sílu odolávat, i kdyby chtěla. A zjistila, že ani nechce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moře vzpomínek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.