Jana Šrámková (1982 ve Vysokém Mýtě) vystudovala Evangelikální teologický seminář a Literární akademii Josefa Škvoreckého, kde v současnosti vyučuje tvůrčí psaní. Po debutu Hruškadóttir (2008), oceněném Cenou Jiřího Ortena, vydala knihu pro děti Putování žabáka Filemona (2010). Příležitostně recenzuje beletrii pro A2 a Respekt. Žije v Praze.

Jana Šrámková

Zázemí

Jana Šrámková

Zázemí

Česká próza

Jana Šrámková

Zázemí

Redaktor Petr Borkovec

Fotografie na obálce

Johana Pošová, Nanečisto, 2009

Jako eknihu vydalo roku 2014 Fra,

Šafaříkova 15, 12000 Praha 2,

fra@fra.cz, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2013, 2014

Text © Jana Šrámková, 2013, 2014

Cover photo © Johana Pošová, 2009

Author photo © Radek Brousil, 2013

ISBN 978-80-87429-42-6

ISBN 978-80-87429-91-4 (Pdf)

ISBN 978-80-87429-92-1 (ePub)

ISBN 978-80-87429-93-8 (Mobi)

Babičce

a podnebí se vypráví tak

Flétnista

Píšu Tvůj příběh, babičko. Tak, jak jsi mi ho vyprávěla. I jinak. Píšu a moc mi na tom záleží, což samozřejmě celou věc komplikuje. Včera večer jsem dala Františkovi přečíst prvních deset stránek. Tedy prvních, které jsem napsala, ne začátek příběhu. Copak já vím, jak to začne. Začátky mi nejdou. A jak to bude celé vypadat a jestli to vůbec nějak dopadne. Mizíš mi pod rukama. Ta mohutná postava, kterou jsem nikdy nemohla obejmout najednou, ve které jsem se ztrácela, v její rozsochatosti a složitosti. Rozpouští se mi před očima, bezbarvými čúrky odtéká mezi prsty. Jediné, co mě neopouští, jsou věci. Tvary a vůně. Barva smíchu. Odlesk světla na Tvojí ruce. Sice hebké, ale ne hladké. Kůže, kterou tvoří stovky drobných lesklých plošek, jako bys byla rozlámaná. Úhel mezi linií nohou a trupem, když jsi myla nádobí, opřená předloktími o dřez. Nikoho jsi to nenechala dělat, aby se nádobí neotlouklo. Tisíckrát opakované situace. Těkání kolem plotny, kolébavé, ale svižné. Propnutý horní ret a prověšené koutky, když jsi srkala horkou omáčku z vařečky. Flétnista, než nasadí první tón. O všechno ses opírala. I volným prostorem jsi chodila zvláštně tělem napřed. Jako by ses brodila sněhem. Drnčení těžkého kovového robotu při mletí máku.

Odtud nemůžeš vyprchat, tady jsi uvězněná. A v příbězích. Ve svém vyprávění. Bláhově jsem mu říkala materiál a chtěla s ním pracovat. Jako by to byla surová ruda, kterou jsem z Tebe vytěžila, a teď ji přetavím v něco dokonalého. Pročistím, opracuju, vykovám. Nejde mi to, babičko. Jak by mohlo. Tak, jak jsi to vyprávěla, tak to platí. Nemůžu do toho ani sáhnout. Není to beztvará surovina, tak jako to není bronzový odlitek, majestátní pomník babičky Noemi. Jsi to Ty, v pohybu, v nádechu a výdechu.

Takže jsem těch prvních pár stran dala Františkovi přečíst. Je to špatné, řekl. Přece víme, že zrovna tohle psát neumíš a umět nebudeš, tak proč. Snažila jsem se to s ním konstruktivně probrat. Urputně se držela, odtažitě probírala možné příčiny, konkrétní problémy, varianty změn, celkovou koncepci, psala si poznámky do moleskina. Vydržela jsem to hrát skoro dvě hodiny, než jsem se rozbrečela. Značně se mu ulevilo. Když předstírám konstruktivnost, jsem nesnesitelná.

Kdybych byla Ty, zavřela bych se v noci do koupelny a ráno by bylo hotovo. Domácnost v normálním stavu, nikdo ze spáčů by nic nepoznal. Jako když jsi šila peřiny. Jen zatoulané pírko na zástěře zavěšené nad vanou. Jako když jsi přešívala závěsy. Nebo malovala, tapetovala, cokoli. Odtahala sama všechen nábytek, srolovala koberce. Hlavně aby nebyl dědeček doma, on takové věci nemá rád, nepořádek v domě. Všechno bylo hotovo hned. Žádné plánování. Něco by se hodilo, tak se to udělá. Něco k tomu chybí, tak se to nahradí. Nevíme, jak se to dělá, vyzkoušíme. Improvizace. Jsi mistrem improvizace. Jazzová hospodyně. Všechny ty prazvláštně uchycené systémy závěsů, plent, přehozů a záclonek. Všechno vypolstrované a očalouněné. Nabarvené, přistehované, přiťuklé napínáčky. Domácnost jako labyrint. Jako nad ránem ztichlá džungle s nehybnými kaskádami těžkých lián, houpavým terénem, girlandami monstrózních květů a četnými pastmi pro neznalé. A Ty uprostřed jako šaman. Rafinovaný koordinátor svého spletitého světa.

Dům

Vdala jsem se dřív, než jsem zjistila, že chci nosit Tvoje jméno nadosmrti. Jako s tím domem v Mýtě, milovaným od vlhkých studených chodeb, přes krb, ve kterém jsi zakázala topit, po obří muškáty hřeznoucí z oken. S domem, kterého jsem si všimla, až když ho prodali. Zahrada, o které se mi začalo zdát, až když si na ní hrajou cizí děti. Obdélníky slunce z oken, přelomené v ohbí stěn, jejichž tvar si vybavuju až teď, když se do nich nemůžu schovat. K nim patří papírové žaluzie, nažloutlé a skládané. Jako lampiony. A nad tím vším půda, jejíž zaprášená tajemství ukrytá pod přehozy prožranými od molů hledám až teď, když se na ni nepodívám. Za to těžké oválné zrcadlo na dveřích. Jako by se vcházelo právě jím. Za otočení malým ledovým klíčem, který bolel do prstů. Tak často jsem to zkoušela. Odemykat. Tam zpátky, tam zpátky. Otlak na kloubu dětského ukazováku pálil víc a víc. Ale nikdy jsem sama nevešla. A i s Tebou jen na otočku. Utíkej do tepla, tady bys nastydla!

Vždycky to šlo odložit na zítřek, zalézt do hlubokého ušáku a jen si to představovat. Krajkové svatební šaty, krabice provlhlých knih, houbařské košíky, tátovy sešity s domácími úkoly. Paruka jako zvíře pošlé v balicím papíru. Starý kempový vařič. Kufr s klobouky, které si nelze představit na žádné hlavě. Hlavě z naší rodiny tedy ne. Dětská kolíbka. Proč mi to už nestačí, proč mi najednou nestačí o tom snít.

Krmítko

Včera večer Cesty na Sibiř. Poslední dobou bývá na čteních v Café Fra nezvykle hodně lidí. Seděla jsem na schodech, těžký vzduch recyklovaný bezpočtem plic, u hlavy dřevěný věšák s padesáti bundami. Už se neměl kam převrátit. První slova, která Martin Ryšavý toho večera vyslovil, byla v napěchovaném prostoru sotva slyšet. Plachý autor. Díval se do hladkého laku stolku, do sklenice vody, do otevřené knihy. Své knihy. Když zvedl oči, těkaly. Snad pro ten objem dvou mohutných svazků románu jsem si ho představovala jinak. Pak začal číst.

Hlas po prvních větách zesílil, už během druhé třetí stránky text autora úplně pohltil, dokonce začal trochu hrát. U vtipných replik mu cukaly koutky. Četl padesát minut bez přestávky, ani se nenapil. Pak dlouhá diskuse, ne moc literární, spíš o sobech, grantech, Vietnamu a šamanech. Nervózní při debatě nebyl, ale jakmile zavřel knihu, vrátil se zpátky do gest a dikce tichého člověka.

Ukázka z knihy byla dějová, spousta dialogů. Pořád nějaká akce. Přesně co mě v literatuře nijak zvlášť neoslovuje. Dlouho jsem odolávala, myslím, že podstatně déle než většina přítomných, ale po chvíli text vtáhl i mě. Musela bych ho přečíst víc, abych dovedla pojmenovat, čím to je, ale zmocňoval se mě dětsky radostný pocit. Něco starosvětského. Jednoduchého, poctivého, nezáludného. Bez fíglů.

Karolína v úvodu čtení zmínila Tajuplný ostrov, autor jí za Verna poděkoval. V textu se pak mihl Stevenson. V duchu jsem si přiřadila ještě Conrada. A v pasáži o panáčkujícím hranostaji z nějakého neznámého důvodu taky babičku Noemi. Bez bližší souvislosti jsem si u toho obrazu vybavila mýtské ptačí krmítko za kuchyňským oknem. Původně jeho funkci plnila prostorná budka přimontovaná na stěnu koupelnového přístavku. Pro bezpečnost neměla žádné bočnice, jen sloupky. Ptačí altán. Ale krmení se do něj muselo nosit ze zahrady, což začalo být pro babičku časem obtížné. Daleká cesta. A tak budka osiřela, jen z ní dál visel krápník loje, který mě vždycky děsil, přestože ho občas navštěvovali strakapoudi. Nažloutlá beztvará hmota, ze které v horku odkapávaly těžké kapky.

Krmit se začalo rovnou kuchyňským oknem. Na parapet se připevnila deska, aby byla plocha větší, a začaly hody. Základ stravy tvořila slunečnicová semena. Původně se sypala jen v zimní rána, ale časem babička rozvalila okno v každé sezoně několikrát denně a pokaždé na krmítko vyvrhla další vrstvu semen. Když oni na to čekají. Bylo mi záhadou, kde se pytle semínek berou, nikdy nebyly v nákupním seznamu, nikdy nedocházely. Až jsem jednou objevila úctyhodnou zásobu pod dlouhou kuchyňskou lavicí, za červeným kanýrem, který halil dřevěné nohy od sedáku až k zemi. Igelitové pytle nadité špičatými nevyloupanými semeny. Kdes k nim přišla? To víš, to mi vozí Bečička.

Bečička není zdrobnělina, Bečička je vedoucí a posléze majitel ovoce–zeleniny v ulici vybíhající od náměstí k Litomyšlské bráně. Časem si otevřel i smíšené zboží v ulici z protilehlého kouta náměstí u brány Choceňské. Babička ho prý hlídávala, když byl malej kluk. Kdykoliv jsme spolu vešly do zeleniny, vzhlédl od staré kovové váhy a se zvoláním rukulíbám jí pokynul přes přepravku pomerančů. Nazdar mede, odpovídala mu, zatímco obíhal pult s bednami cibule, česneku, paprik a burských ořechů v roztřepených skořápkách. Ujímal se nás vždycky přednostně. Zavěsila se do něj, odvedl si ji trochu stranou a důvěrně k ní naklonil hlavu, aby mohla předat choulostivou informaci o podrobnostech nákupu. Kvapem pak plnil papírové sáčky, házel je na váhu a okamžitě zas strhával a popisoval cenou, i když se ručička na stupnici ještě ani zdaleka neustálila. Obdivovala jsem ho, jak to asi pozná.

Když umřel dědeček a babička už sama do města nedošla, vyřizovala své potravinové objednávky telefonem a Bečička jí nákup přivážel malou dodávkou až k bílému drátěnému plotu. Vozil taky modré basy plné minerálek ve skleněných lahvích. Dokud se neodstěhovala z domu, nikdy nepřešla na plastové. Od malička mě těšilo nosit chladné minerálky z chodby a ohýbat se syčením kov víček malým otvírákem ve tvaru lahvičky. Nalévat jí jednu sklenici za druhou, čím byla starší, tím větší měla spotřebu, a pak rychle láhev zavíčkovat plastovým kloboučkem. Automaticky jsem je zavírala hned, ale vždycky mi ještě stihla říct, ať to honem udělám, aby nevyprchaly bublinky.

Takže Bečička zařizoval i slunečnicová semena. Babička je distribuovala a ptáci zobali.
Prázdné slupky stačilo sesunout dlouhým pohybem předloktí pod okno do tmavého vlhkého koutu dvora. Do vyvážky jejich nahnilých schránek se jednou za čas pustil nějaký agilní dobrovolník. Slupek bývalo po kotníky, spíš po kolena. Lopata ukrajovala vrstvy slehlé dešti a u země skřípala o hrbolaté dlaždice. Vždycky se odvezlo několik koleček. Jak málo připomínal pohled na tu tlející hromadu křehká, nic nevážící těla zvonků a sýkorek, kteří tu denně hodovali. A už vůbec to celé nesouvisí s hranostajem panáčkujícím na mohyle sibiřského šamana. Ale co na tom. Snad je to tím, že mi ten večer ve Fra, vmáčknuté na schodech, bylo dobře jako na lavici v rohu babiččiny kuchyně. A když se na baru převrhla sklenička a zazvonila o podlahu, vyděsila mě jako nečekaný výpad hřbetu babiččiny ruky proti oknu. Spolu s výkřikem Jedete, syčáci! vrazila do skla, za kterým se vzneslo hejno vyplašených zvonků. Ládujou se a ládujou, dobytci, ani tam ty sýkorečky nepustěj. Vidíš, jak si sýkorka jenom ďobne a odletí s tím pryč? A co teprve, když se objevila sojka. Nebo dokonce hrdlička. Darmo argumentovat, že hlad mají všichni. Pohled na věc byl jasný a už pár desítek let se neměnil. Zvonci, cikáni a Rusové byli odjakživa v nemilosti. Sýkorky, Židi a Angličani se protežovali. Britská královská rodina se uctívala (kromě Charlese, pochopitelně).

Po čtení nechávám věci ve Fra a jen tak v mikině přebíhám k Holanům pozdravit společnost převážně bývalých studentů naší školy, kteří tu zapíjejí čísi úspěchy. Vyháním sýkorky z hlavy. Moje učitelka angličtiny, po níž podědím panáka slivovice a která je jen o pár let starší než já, se mě snaží přesvědčit, že zatímco ona je s Jáchymem Topolem jedna generace, my ostatní jsme už naprosto jinde. Když pije, je roztomilá. Jednou o ní něco napíšu. Po státnicích.

Tokarczuk

Čtu Běguny Olgy Tokarczukové. Nemám na to čas, ale zase jsem neprozřetelně slíbila recenzi. Vyčerpává mě to. Nemyslím ten úkol, pevně daný počet úhozů, termín s vykřičníkem v diáři. Ale ta kniha. Vlastně proti ní mám dost věcí. Stejná jako předešlé, tokarczukovská kompozice, postupy, vypravěčka. Přesto to zoufale dobře funguje. Pohlcuje mě to. Drobné útržky textu, na kterých není při čtení vlastně až tak moc zajímavého, ulpívají v mysli a vynořují se v nečekaných situacích. Celé dny převaluju v puse jejich chuť. V knize je taky několik krátkých rodinných epizod, epizod s dítětem. Zlomky příběhů bez úvodu a závěru, ohraničených v toku textu jen mezerami před a po. Někdo se někomu ztratí, bloudí neznámo kde. Někdo je těžce nemocný, je úmorné o něj pečovat. Ničí mě to. Každé dvě stránky odkládám knihu a běžím se podívat na Šimona, jak spí. Proč mě, Tokarczuková, ohrožuješ? To vlezlé psaní, co se tváří jen tak mimoděk, a přitom ve mně zaštěrchá vším hájeným, jako když z letištního vozíku vypadne v zatáčce krabice s pečlivým označením fragile. Poslouchám pak ve tmě klidný Šimonův dech, tenká silueta hebkých vypouklých tváří, a závidím plyšovému králíkovi s ožužlanýma ušima, kterého drží ze spaní. Klidná se vracím k četbě. Vydrží mi to odstavec.

Ne, neužívám si to. Tenhle zoufale sentimentální přístup k literatuře si znova a znova zakazuju, trpělivě rozmlouvám, zkouším se nepoddat. Nesnáším v sobě toho naivku, který poprvé bere do ruky přesvědčivý text a tvaruje se vahou každého písmene. Je to zdlouhavé a vysilující, bývá mi z toho fyzicky zle. To se pak snížím k potupnému sebechlácholení. Je to přece všechno jen jako. Jenže co není. Ať mi ukážou svět, který není fikční. Můj? Jejich? Šimonův, babiččin, Tokarczukové? A tak radši domýšlím, hledám v textu skuliny pro milosrdná řešení. Děti jistě nestrádají! Jako když se uprostřed noci usilovně snažím přesnít špatný sen. Copak takhle se dá načítat pro odborné účely? Vztekám se. Paralyzovaná těžkopádnou obludou nesmyslné empatie, hormonální recepční poruchou. A dá se vůbec načítat pro odborné účely?

Jiný by z podobného příběhu vystavěl román, rozohnila jsem se, když jsem si na knihu stěžovala Františkovi. Aspoň slušnou obsáhlou povídku. Ona ho nechá jako fragment, polotovar, trousí za sebou zápletky jak odpadky v lese. Naseká jich do jedné knihy deset dvacet, šup. A já z toho můžu puknout. Máchnu rukou, slečna od vedlejšího stolku se po mně překvapeně podívá. Asi mluvím nahlas. Sedíme v Obratníku, co se už nejmenuje Obratník. Těkám očima po detailech kavárny. Všechno při starém. Knihovna, potištěné lampičky, nádoba s nachos, dokonce i lízátka à 5 Kč na baru. Nemá to smysl. Jak se může něco přejmenovat a vůbec nezměnit? A neuhlazuje konce. Příběhy celou dobu někam směřují, ale poslední věta jako by najednou z neznámého důvodu chyběla. To není standardní otevřený konec. Spíš šotek. Jako když domyješ horu nádobí a pak hadříkem neotřeš linku kolem dřezu. Všechno zůstane počvachtané a kvůli tomu jedinému opomenutému pohybu přetrvá dojem rozbordelené kuchyně.

Jestli píšu, Františku? Projekt babička? Vždyť už neumím ani číst. Co jsem matka, louskám všechno jak harlekýna. Neumím se distancovat. Kde je, Umberto, konec tvému poučenému čtenáři. Může být mateřství konečnou diskvalifikací pro literárně-interpretační práci? Vykřičník v diáři, předepsaný počet úhozů. Nemůžu to ani učíst, jak budu psát recenzi. Asi řeknu, že je to podle všeho spíš dobrý, když se u toho nebojím o text, ale o sebe. Argument hebké tváře, králičí uši, hadřík na nádobí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zázemí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.