Natalie Andersonová

Smlouva s králem

Překlad: Zuzana Ľalíková

Milá čtenářko,

říká se, že mokrý duben přislibuje dobrou sklizeň. I já se přimlouvám za to, aby hojně pršelo a počasí bylo nevlídné. A proč? Nejen proto, že se budeme moci těšit dobré sklizni, ale hlavně proto, že když vás nebude lákat ven sluníčko, najdete si spíš chvíli ke čtení. A že jsem Vám toho na tento měsíc připravil!

V edici Sladký život mám pro Vás příběh Isabelly, která je Svázaná přísahou a musí se provdat bez lásky. Jste zvědavá, jak dopadl šejk Zufar, jemuž těsně před svatbou unesli nevěstu? Pak si rozhodně přečtěte druhý díl minisérie Král pouště s názvem Nevěsta na záskok. V edici Sladký život Duo se Veronica bude muset vypořádat se svým dědictvím – Vilou na Capri. Princezna Halina je už unavená královským protokolem a rozhodne se strávit Osudný večer v Římě. Zatímco Kassie touží po klidu a uzavře Smlouvu s králem. A Nezbedná manželka Chiara se nehodlá smířit s manželstvím bez lásky, takže se rozhodne jednat po svém.

Víte, jaký je ideální manžel? „Ideální manžel je muž, který nikdy nezapomene datum narození své ženy, ale nikdy neví, kolik jí je let.“ (Jeanne Moreau, francouzská herečka a zpěvačka, 1928-2017).

S láskou,

Váš Harlequin

Název originálu:

The King’s Captive Virgin

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2018

Překlad:

Zuzana Ľalíková

Odpovědný redaktor:

Ivana Čejková

© 2018 by Natalie Anderson

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Historická romance jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-4977-5 (EPUB)

ISBN 978-83-276-4978-2 (MOBI)

ISBN 978-83-276-4979-9 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Jak to myslíte, že nevíte, kde je?“ obořil se král Giorgos Nicolaides na velitele bezpečnosti.

Muž se rozpačitě ošil. „Právě teď na tom pracuje celý můj tým, Vaše Veličenstvo.“

„Teď?“ Giorgos, obvykle tak klidný, až se o něm mezi lidmi proslýchalo, že mu v žilách koluje led, měl co dělat, aby se ovládl. „Chcete mi říct, že princeznu Eleni od dnešního rána nikdo neviděl, a já se o tom doslýchám až teď?“

Princeznu naposledy viděli před mnoha hodinami a právě se za okny stmívalo.

„Odjela do nemocnice, ale na oddělení, které se chystala navštívit, nedorazila,“ vysvětloval překotně velitel bezpečnosti.

Giorgos by v tu chvíli nejradši vyběhl z paláce a osobně začal v ulicích pátrat po své sestře.

Dýchej. Uvažuj. Vyhodnoť situaci. „Kam tedy šla?“

Muž po králově dotazu zbledl. „Pracujeme na tom, Vaše Veličenstvo.“

„Předpokládám, že jste prohlédli záznamy z bezpečnostních kamer.“

Giorgos sevřel ruce v pěst, aby potlačil zuřivost, která se ho zmocňovala. Proč jeho elitní bezpečnostní jednotka čekala tak dlouho, než ho o zmizení princezny informovala? To je nepřijatelné.

„Jejího osobního strážce vyhoďte,“ vyštěkl. Potřeboval udělat aspoň něco. „Hned jak ji najdete, chci toho muže pryč.“

„Rozkaz, pane.“ S těmi slovy velitel královské stráže skoro utekl.

Giorgosovi nestačilo vědomí, že jakmile se situace dostane pod kontrolu, začnou padat i další hlavy. Prozatím bylo potřeba, aby se do pátrání po princezně pustili všichni z jeho „elitních“ vojáků.

Aby ji zachránili.

Protože princezna byla unesena – Eleni by nemocnici nikdy neopustila dobrovolně. A až dostane do rukou ty blázny, kteří ji ukradli a přichystali si pro ni, kdo ví co…

Raději na to nechtěl ani pomyslet. Bylo potřeba ji najít. A rychle.

„Pane –“

Giorgos se otočil k veliteli, který se mezitím vrátil. Při pohledu do vojákových očí ztuhla Giorgosovi krev v žilách. Ten muž byl svědkem mnoha hrůz – nejen ve válce, ale i při záchranných operacích po živelních katastrofách. A teď se tvářil ostražitě. Proč?

„Ano?“ vyštěkl.

„Na nahrávce jedné z pouličních kamer jsme objevili –“

„Co?“ Přistoupil k muži a ukázal na notebook, který velitel nesl. „Ukažte.“

Giorgos netrpělivě hleděl na monitor. Nahrávka byla zrnitá, přesto bylo zřejmé, kdo zachycená žena je. Giorgos sledoval, jak jeho mladší sestra odchází z nemocnice s vysokým mužem. Nastoupili spolu do auta a odjeli pryč.

Ten muž nedržel v ruce žádnou zbraň. Naopak se dokonce usmíval. Nevypadalo to, že by ji k něčemu nutil nebo jí jakkoli vyhrožoval.

Princezna se rozhodla odejít.

V den, kdy má přiletět její královský snoubenec, se rozhodla utéct s jiným mužem. Giorgosovi stačil jediný pohled na toho cizího muže, aby pochopil, že má Eleni potíže.

Z toho zmetka čišela arogance. Nebál se, že ho někdo uvidí, a očividně moc dobře věděl, co chce – princeznu Eleni Nicolaidesovou. A teď ji očividně i dostal.

Otázkou bylo proč – k čemu ji chtěl využít? Odpověď však byla bolestně jasná. Ten muž je dravec, zkušený svůdník – Giorgos to na něm okamžitě poznal, protože kdysi býval stejný jako on.

Zatnul ruce v pěsti a pěnil vztekem. Svojí sestře to nedával za vinu – vinil jen sám sebe. Je nevinná a mladá a nechala se ošálit – o tom nebylo pochyb.

V hrdle ho pálila žluč. Je to všechno jeho vina. Měl ji víc chránit, měl jí zajistit větší bezpečí… Bůh však ví, že se o to snažil. Jen mu nedávalo smysl, jak se k ní ten muž dostal.

„Kdo je to?“ vydechl pomalu.

Než mu však stihl velitel strážných odpovědět, Giorgosovi zazvonil mobil. Ztuhl, pohled však z vojáka nespouštěl. Oba moc dobře věděli, že jeho soukromé číslo zná jen hrstka lidí.

Přinutil se pomalu vydechnout, vytáhl mobil z kapsy a hovor přijal.

„Giorgosi, to jsem já,“ vyhrkla jeho sestra, než se stihl ozvat.

„Eleni. Kde jsi?“ Obrovsky se mu ulevilo, že slyší její hlas. „Okamžitě se vrať do paláce. Máš tušení, jaké problémy jsi způsobila?“

Neodpověděla mu hned – a její mlčení Giorgose zneklidnilo.

„Nevrátím se, Giorgosi. Potřebuju čas na rozmyšlenou.“

„Na rozmyšlenou? Co si chceš rozmýšlet?“ odsekl Giorgos. „Přijel tvůj snoubenec. Nebo jsi na něj snad dočista zapomněla?“

Před očima stále viděl, jak klidným krokem odchází s tím cizím mužem – odchází od svých povinností, své země. Jak to jen mohla udělat?

Nikdy by ho ani nenapadlo, že je něčeho takového schopná. Vždy dostála svým povinnostem a smířila se s budoucností. Svatba se připravovala a plánovala více než dva roky. Její snoubenec se k ní dokonale hodil – a sama dobře věděla, že jim coby příslušníkům královské rodiny jejich životy nikdy zcela nepatří, že povinnost vůči království budou muset celý život stavit nad své osobní zájmy.

„Nemůžu to udělat, Giorgosi.“

„Co nemůžeš udělat?“ Pomalu ztrácel trpělivost.

Znovu se odmlčela.

„Jsem těhotná,“ odpověděla po chvíli.

Zavřel oči a zatnul zuby. Nedokázal promluvit. Nedokázal myslet.

Těhotná.

To jediné slovo ho vrátilo zpátky v čase do jiné doby – k jiné ženě. Vše si pamatoval, jako by se to stalo včera.

„Otcem není princ Xander,“ dodala.

Přesně tohohle se děsil ze všeho nejvíc – právě před takovou chybou se ji vždy snažil chránit.

„Tak kdo?“ ucedil vztekle. „Kdo?“

„Na tom nezáleží.“

„Zabiju ho. Já ho proklatě… Okamžitě mi řekni, jak se jmenuje.“

„Nepovím. Nechtěj to vědět, Giorgosi,“ prosila ho tiše princezna.

Její úpěnlivý hlas ho rozzuřil ještě víc. „Řekni mi, jak se jmenuje, Eleni. Nechám ho –“

„Přestaň po nás pátrat, Giorgosi. Jinak se nikdy nevrátím. Přísahám,“ přerušila ho jeho sestra.

Naprosto ho omráčilo, že mu skočila do řeči. Eleni něco takového nikdy nedělala. Nikdy neklela a nikdy neodmlouvala. A už vůbec nikdy nikomu nevyhrožovala. Co se to s jeho sestrou stalo?

Tentokrát se mu vybavil okamžik – vzpomněl si na svou vlastní hádku s otcem, kterou všechno zničil. Svou vlastní bezhlavost a impulzivní jednání, jež vedlo k chaosu. To poslední, co by si přál, by bylo trpět do konce života pocitem viny a lítosti. Až příliš dobře věděl, jak těžké takové břímě je.

„Není důležité, kdo je otcem,“ dodala rozhodně. „Nesvedl mě. Šla jsem s ním dobrovolně. To já jsem udělala chybu, Giorgosi. A musím to napravit. Řekni princi Xanderovi, že jsem nemocná. Nebo mu přiznej, že jsem utekla. Napovídej mu, co chceš. Ale nevezmu si ho. Nevrátím se. Zatím ne. Ne, dokud to nevyřeším.“

Její vzdor ho šokoval. „Jsi teď s ním?“

„Do toho ti nic není,“ prohlásila Eleni. Pak jí však hlas zjihl něžnou prosbou, které jen zřídka dokázal odolat. „A prosím, nedávej Tonymu za vinu, že mě ztratil. Nemůže za to.“

„Tvůj osobní strážce netuší, kde jsi. Je zřejmé, že je neschopný vykonávat svoji práci. Nechal jsem ho propustit.“

„Není to jeho vina,“ vykřikla Eleni znovu tak neobvykle vzdorovitě. „Řekla jsem mu –“

„Lhala jsi mu,“ vyštěkl Giorgos. „A je jeho vina, že tě ztratil. Jeho pracovní poměr tě nemusí zajímat.“

„Ale –“

„Měla sis uvědomit, že tvůj čin bude mít následky, Eleni.“

Znovu zavřel oči. Před očima se mu znovu mihly výjevy z jeho vlastní minulosti. Přál si, aby se jeho sestra poučila z chyb svého bratra. Byla potřeba, aby se vzpamatovala a přestala s tím bláznovstvím, než nadělá ještě víc škody.

„Jak mám zabránit skandálu, Eleni?“ zeptal se tak něžně, jak toho jen byl schopný. Potřeboval se soustředit na ni, ne na mučivou minulost.

Minulosti, kterou už nezmění. Avšak budoucnost? Tu mohl dál utvářet. Postará se o svou sestru, jak to jenom půjde. Dlužil jí to i vzhledem k tomu, že jeho vinou ztratila otce.

„Mrzí mě to,“ pověděla mu. „Přijímám plnou zodpovědnost. Ozvu se, jak to jenom půjde.“

Giorgos zůstal stát zády k veliteli stráží i dlouho poté, co hovor ukončil. Uvědomoval si, jak málo zbývá, aby svou sestru ztratil. A to jednoduše nepřicházelo v úvahu. Z jeho rodiny mu zbyla už jenom princezna a přísahal, že ji ochrání – stejně jako rodinné jméno.

„Jmenuje se Damon Gale…“ ozval se velitel bezpečnosti tiše.

Giorgos se zhluboka nadechl a znovu se pustil do bitvy.

„Všechno mi zjistěte,“ prohlásil neústupně. „Chci o něm vědět první, poslední. Chci všechny záznamy o jeho příchodech i odchodech ze země. Chci vědět, kdo to je a co dělá. Chci vědět všechno – co snídá a v jakém prášku pere prádlo. Chci vědět úplně všechno. Do nejmenších detailů.“

„Už jsme na tom začali pracovat,“ ujistil ho velitel bezpečnosti.

„Chci to mít do hodiny.“ Chtěl to vědět hned.

Jakmile znovu osaměl, přecházel Giorgos sem a tam, zatímco čekal na nové informace. Jak se jenom ten muž dostal k Eleni? Kdy měl příležitost ji svést? Domluvil jí přece vhodný svazek. Přestěhovala by se jen z jednoho paláce do jiného. A těšila se – nebo snad ne? Vždyť moc dobře věděla, co se od ní čeká.

O čtvrt hodiny později se velitel stráží vrátil.

„Prohnali jsme nahrávky palácových kamer programem na rozpoznávání obličejů,“ spustil.

„A?“ vybídl ho Giorgos netrpělivě.

„Pan Gale byl podle všeho hostem na nemocničním plesu minulý měsíc.“

„Na nemocničním plesu?“

Giorgose to tak překvapilo, že jen tupě zopakoval mužovo prohlášení. Pak se však zadíval na notebook, který muž nesl. A tam, přímo na monitoru, byl důkaz, že Damon Gale vstoupil do bran Giorgosova paláce.

Z nahrávky bezpečnostních kamer byly vybrány čtyři záběry. Ples – maškarní bál – byl charitativní akcí na podporu nemocnice, a přesto se Damon Gale s maskou neobtěžoval. Přišel s nějakou ženou, avšak kamera ho pak v sálu zachytila s jinou. Vysokou štíhlou ženou v modrých šatech – v níž, navzdory její masce a paruce, Giorgos poznal svou sestru.

Ten arogantní zmetek svedl Eleni přímo v jejím domově. Měl tu drzost, že opustil svoji partnerku a vydal se na lov princezny.

Giorgos si pozorně prohlédl první záběr a při pohledu na ženu, s níž Damon přišel, se v něm zvedla vlna vzteku. Ani ona neměla masku – a byla překrásná. Giorgos za svůj život poznal už mnoho krásných žen – modelek, hereček, dědiček. Avšak krásou se této ženě nemohly rovnat.

Ta žena byla téměř éterická. Měla svůdné křivky a dlouhé, husté hnědé vlasy jí spadaly až k útlému pasu nad plnými boky. Jakkoli měla dokonalou postavu, to její obličej bral dech – obrovské oči, zvednutý nosík a hebké rty. Obepnuté šaty zvýrazňovaly její nádherné křivky.

Giorgosem zmítal zuřivý vztek – sám za svůj život poznal mnoho krásných žen, které si jen pohrávaly s muži. Které je zrazovaly. Proč však Damon Gale vyměnil tuto ženu za Eleni?

„Vytiskněte mi ten snímek,“ vyštěkl.

„Pana Galea?“

„Jich obou. Kdo je ta žena?“

Proč jenom musel ten muž svést Giorgosovu nevinnou sestru, když přišel s touto ženou? Jakou roli v tom hrála takhle… tahle liška?

„Jmenuje se Kassiani Marronová. Vystupuje pod jménem Kassie a pracuje v nemocnici.“

„V mojí nemocnici?“ Giorgos se napjal novým přívalem vzteku. „Tak to ona ho přivedla do paláce?“

„Po pravdě pan Gale měl na ples vlastní pozvánku. Ona ho jen doprovázela.“

Giorgos se ostře nadechl. Přišla jako doprovod Damona Gala – požádal ji, aby se plesu zúčastnila spolu s ním, a přesto upřel svůj zrak na Eleni? Giorgos to nechápal. Ta žena byla velmi přitažlivá…

„Slečna Marronová je poloviční sestrou pana Galea,“ dodal důstojník. „Je nemanželskou dcerou Johna Galea, Damonova otce a amerického diplomata.“

Pozorně se zadíval na její fotografii a přemýšlel nad vším, co už zjistil. Ta liška měla informace. Znala odpovědi. A za všechno, co se stalo, taky zaplatí.

Zvedl hlavu a propálil pohledem velitele bezpečnosti. „Kde je ta žena teď?“

„V nemocnici. Mám vám ji přivést?“

„Ne.“ Giorgos se odvrátil od počítače. „Zajedu do nemocnice osobně.“

„Pane?“ Důstojníka to překvapilo.

Giorgos zavrtěl hlavou. Nehodlal tento úkol svěřit nikomu ze svého bezpečnostního týmu. Vždyť ztratili Eleni, a ještě to před ním většinu dne tajili!

Ne.

Tahle situace potřebovala rychlý, opatrný, a především klidný přístup – a klid bylo něco, čeho měl Giorgos na rozdávání. Chtěl ji vyslechnout osobně. Získá od ní všechny informace – ať už by se kvůli tomu musel uchýlit k jakýmkoli metodám výslechu.

„Přistavte mi auto,“ přikázal. „A to hned.“

„Neměla bys v pátek pracovat do noci.“ Mladý doktor se s vítězoslavným úsměvem sklonil ke Kassie. „Měla bys jít se mnou na večeři.“

Kassie se nadechla. Odtáhla se od něj a zdvořile odpověděla pečlivě nacvičeným, pevným hlasem: „Do konce směny mi zbývá ještě půl hodiny.“

A na oddělení plánovala zůstat ještě hodinu poté. Zbývalo jí spousta papírování, které nepočká ani v pátek večer.

„Mám rezervaci v jedné příjemné restauraci.“

„Určitě nechceš, aby ti ta rezervace propadla,“ odpověděla Kassie stále s úsměvem, ačkoli jí bylo trochu líto, že nemůže jít. Ten muž byl jistě milý a navrhoval jen večeři. Souhlasit však nemohla.

„Naštěstí tu bude spousta jiných žen, kterým také končí směna,“ navrhla.

„Já ale s žádnou z nich na večeři jít nechci. Jenom s tebou.“

Tohle už taky slyšela. „Vždyť mě ani neznáš,“ připomněla mu jemně.

Doslechl se však o ní – to moc dobře věděla.

„Víš přece, že Kassie s nikým z nemocnice chodit nebude,“ ozvala se její kolegyně, zdravotní sestra Zoe, s úsměvem a střelila po Kassie pohledem plným sesterské solidarity. „Proč se nezeptáš Teresy? Je vtipná a skvělá tanečnice.“

Vtipná a skvělá tanečnice. Dvě věci, které Kassie nebyla.

Doktor se zadíval na Kassie, ta se však jeho pohledu vyhnula a zadívala se na tabulku vytištěnou na papíře. Byla ráda, že ji Zoe zachránila.

Konečně se odvrátil. „A co ty?“ zeptal se Zoe. „Co máš na večer v plánu ty?“

Zoe pokrčila rameny a koketně se na něj usmála. „To mi pověz ty.“

Úsměv jí oplatil. „Za půl hodiny před hlavním vchodem. Budu čekat.“ Kassie věnoval domýšlivý pohled a vyšel na chodbu.

Sestra se zahihňala ještě, než byl zcela z doslechu, a otočila se ke Kassie. „Určitě si s ním nechceš vyjít, Kassie?“ zeptala se. „Je to fešák.“

„A je celý tvůj.“ Kassie si zhluboka povzdechla. „A děkuju.“

„To ne, já děkuju tobě! Moc ráda tě ho zbavím.“ Zoe se znovu zahihňala. „Jenom nechápu, proč o nikoho z nich nemáš zájem. Kdybych byla na tvém místě –“

„Vrátila by ses k práci – protože přesně to se teď chystám udělat,“ skočila jí Kassie s úsměvem do řeči.

Zoeiny pomoci si však cenila. Scházet se s muži jí za ty trapasy nestálo. Nevnímala emoce stejně jako normální lidé. Což bylo v pořádku. Smířila se s tím už dávno a rozhodla se, že se soustředí na budování kariéry.

Zoe se odvrátila. Kassie si byla palčivě vědoma toho, jak náhle se její kolegyně odmlčela. Po pravdě celé oddělení podivně ztichlo. Tichý šum konverzací umlkl. Zamrazilo ji po páteři a otočila se ke dveřím, aby zjistila, co se děje.

„Dobrý večer.“

Objevil se před ní muž. Vzhlédla k němu a pootevřela rty, avšak slova jí z nich nevyšla – umlčel ji tvrdý pohled jeho pronikavých zelených očí a jeho rozzuřený mrazivý výraz. Uvědomila si, že tento vysoký a impozantní muž není jen tak někdo. Byla zvyklá, že nemocnici často navštěvuje králova sestra, princezna Eleni, avšak král Giorgos sem nikdy nezavítal.

Jak dlouho tu už stojí? Zaslechl snad, o čem se svojí kolegyní mluvila? Už to, že by její rozhovor o jiném muži někdo zaslechl, by bylo trapné – avšak že by to vyslechl sám král? Proč sem vůbec přišel? Proč jim nedal nikdo vědět? Nemocnici vždy před příjezdem některého z členů královské rodiny prohledávala ochranka, tentokrát se tu však nikdo neukázal – proč?

Hlavou se jí honil milion myšlenek, avšak nejhlasitější z nich byla ta nejobyčejnější a nejneuvěřitelnější ze všech – Je tak krásný.

Král Giorgos byl velmi pohledný muž. Žila tu celý život, avšak nikdy krále neviděla takhle zblízka – a už vůbec si nedovedla ani představit, že bude ve skutečnosti stejně nádherný jako na fotografiích. A přesto byl ještě mnohem víc. Pohled na něj – se širokými rameny a svalnatým tělem v dokonalém obleku střiženém na míru – jí bral dech. Byl tak syrově mužný. Sálal nebezpečím.

A tahle hloupá myšlenka se vzala odkud?

V duchu si vynadala. No a co, že je to pohledný muž? Přece to už dobře věděla. Všichni to tu vědí. A co? Důležitější bylo, kam se všichni poděli? Kam zmizela vedoucí oddělení? Odtrhla pohled od krále a všimla si, že Zoe odchází pryč. Odváděl ji voják v uniformě, který nejspíš dorazil spolu s králem.

„Nevíte, kdo jsem?“ zeptal se.

Obrátila svou pozornost zas k tomu muži, jenž jí stál v cestě. Samozřejmě věděla, kdo to je.

„Ano, vím to,“ zamumlala, stručnost její odpovědi ji však samotnou vylekala, proto rychle dodala: „Pane. Tedy Vaše Veličenstvo.“

Jen na ni hleděl. Přimhouřil pronikavé zelené oči a nepřestával se nespokojeně mračit. Znovu ji zamrazilo po páteři – nejen vědomím jeho blízkosti, ale také ještě něčím jiným. Podrážděním. Proč na ni tak zírá? Čeká snad, že se mu pokloní? Padne před ním na kolena?

Najednou se jí před očima objevila úplně jiný výjev – viděla samu sebe, na zádech, a jeho, jak se nad ní zvedá. Ta představa byla tak smyslná, nevhodná, nečekaná a šokující, až zalapala po dechu.

Propálil ji ostrým pohledem. „Provedete mě po oddělení?“ zeptal se tak sarkasticky, jako by snad mělo být jasné, že by o to přece neměl žádat, ale že by mu to měla sama navrhnout.

To poslední, co chtěla, bylo strávit v jeho společnosti byť jen vteřinu, zvlášť když se v ní probudila smyslnost, jakou dlouho necítila.

Odkašlala si. V nitru panikařila. „Zajímalo by vás něco konkrétního?“

Proč pro všechno na světě chce provést po oddělení, zvlášť v pátek večer? A co je hlavní, jak rychle to může mít za sebou, aby mohla odejít z práce a zamyslet se nad faktem, že poprvé v životě měla takhle smyslnou představu? Tělo jí zaplavil naprosto cizí pocit.

„Chtěl bych vidět, proč sem moje sestra tak ráda chodí na návštěvy.“

Kassie se pokusila nasadit soucitný úsměv. „Dnes nám tu princezna chyběla.“

„Takže ji tu vídáte.“ Spíš chladně konstatoval fakt, než že by pokládal otázku.

„Každý týden.“ Kassie přikývla. Byla za změnu tématu ráda. „Daří se jí dobře?“

Ledový pohled v jeho očích se změnil v čiré nepřátelství. Omráčilo ji to. Nechápala, co za jeho změnou stojí. Bylo od ní nevhodné, aby se zeptala na princeznino zdraví? Neměla se na to ptát? Proč by neměla dát najevo, že jí na té milé mladé ženě záleží?

„Princezna ráda tráví čas s mladšími pacienty,“ prohlásila úsečně. Rozhodla se, že nejlepší bude mít to co nejrychleji za sebou. „Většina z nich právě večeří a poté se uloží ke spánku.“

„Tvrdíte tedy, že je na návštěvu nevhodný čas?“

Skoro by věřila, že svou otázku myslí naprosto zdvořile, nebýt ostrého podtónu v jeho hlasu.

„Obvyklé návštěvní hodiny už skončily,“ odpověděla tak diplomaticky, jak to jen dokázala.

„Tak je nebudeme rušit.“

Kassie zaplavila úleva. Pousmála se a vyčkávala, až Jeho Aroganstvo odejde. On ji však jen mlčky pozoroval. Hleděl na ni zelenýma očima, jež ji zcela uchvátily. Nedokázala by od nich odtrhnout pohled, i kdyby chtěla. Hluboko v ní zahořela první jiskra energie. A pak další.

Své klidné sestře se vůbec nepodobal – sestra byla milá žena, která se často smála a malovala s pacienty obrázky. U něj si však nedovedla ani představit, že by se někdy smál – jen vyzařoval energii. Skoro cítila, jak z něj sálají vlny stěží potlačované netrpělivosti. Nedokázala pochopit, že tak mohutný muž dokáže stát tak nehybně. Byl jako dravec připravený k útoku.

Měla pocit, že snad zešílela. V přítomnosti šlechticů a dalších důležitých osobností se vždy chovala jako naprostá profesionálka. Vždy věděla, co říct. A rozhodně nemyslela na sex. Zachovávala si klid a skoro až ledový odstup.

Moc dobře věděla, že je mezi lékaři známá svým odměřeným chováním. Byl to taky jediný důvod, proč se ten mladý doktor rozhodl zkusit své štěstí. Odmítla ho – stejně jako odmítla všechny, kdo se o ní doslechli a pozvali ji na schůzku. Nešlo jim o ni osobně – představovala pro ně výzvu. A nechat se od ní odmítnout byla jedna z věcí, které nově přijatí lékaři museli splnit, aby je ostatní přijali mezi sebe.

„Co pro vás můžu ještě udělat?“ zeptala se. V hrdle jí vyschlo.

„Potřebuju vaši pomoc,“ odpověděl úsečně.

„Potřebujete fyzioterapii?“

Představa, že by se ho dotýkala, byla… rozhodně ne taková, jakou čekala. Ne, z představy, že by se ho dotýkala, se jí po kůži rozletěl úplně jiný pocit než chlad.

Samotnou ji to překvapilo. Rychle ho odmítla. „Určitě se najde někdo zkušenější, kdo by vám mohl pomoct –“

„Chci vás,“ vyštěkl.

Škubla sebou. Chci? Co myslel tím, že ji „chce“?

Vzhlédla k němu. Samotnou ji zaráželo, jaké zkažené myšlenky ji napadaly. A co četla v žáru, který sálal z jeho zelených očí. Snažil se ji snad svést? Protože jestli ano, tak to byl ten nejhorší pokus, jakému kdy byla vystavena.

„A na co mě chcete?“ zeptala se neurvale, avšak tiše – nedokázala mluvit, jen šeptat.

Doslechl se ty zvěsti o ní? Přišel snad zkusit štěstí?

Zatvářil se ještě odměřeněji, přestože by to ještě před chvílí považovala za nemožné. „Jedná se o delikátní záležitost.“

Její mozek si slovo delikátní spojil se slovem intimní. Před očima se jí objevil další výjev – tentokrát jak stojí blízko němu – a zdravý rozum se jí rozutekl do všech směrů.

Červenala se? Nikdy se přece nečervenala. Nikdy na žádné návrhy neodpovídala jinak než s odporem.

„V jakém…“ Odmlčela se, odkašlala si a přinutila se otázku zopakovat. „V jakém směru mě chcete?“

Ani na okamžik od ní neodtrhl neústupný pohled a ona věděla, že moc dobře vidí, jak jí rudne pokožka. Příliš pozdě si uvědomila, že on to ví. Že vidí přímo do ní a ví, jaké šokující myšlenky se jí honí hlavou. A příliš pozdě si také uvědomila dvojsmysl, který se skrýval v její nevinně položené otázce.

„Nemám v úmyslu s vámi dělat cokoli nevhodného,“ odpověděl pomalu a tiše. „Dokážu se ovládat.“

Že se dokáže ovládat? Znamenalo to, že s ní chce dělat něco nevhodného? Byla v takovém šoku, že nedokázala promluvit.

Přistoupil k ní o něco blíž, a přesto ztišil hlas ještě víc. „Musíte jet se mnou do paláce. Můj asistent vás tam okamžitě odveze.“

Ne. Instinkt ji varoval, aby se s ním neocitla o samotě. Protože i být s ním takhle na veřejnosti v ní probouzelo reakci, která nebyla normální. Ne u ní.

Zvedla se v ní vlna emocí – zuřivost smíšená se strachem, které v ní podnítily vzdor. Bylo jí jedno, kdo ten muž je. Nehodlala skákat, jak on píská.

„Nemám ve zvyku sedat do auta s cizími muži,“ prohlásila tak klidně, jak jen dokázala. „A nemám ani ve zvyku chodit někam, aniž bych věděla proč.“

Věnoval jí arogantní úsměv. „Odmítáte poslechnout příkaz svého krále?“

Nadechla se a odpověděla, než si to stihla pořádně rozmyslet. „Zneužíváte svého postavení, abyste mě mohl ovládat?“

Otevřel ústa a zas je zavřel. Ostře se nadechl. „Ano,“ odpověděl odměřeně. „V této situaci udělám, cokoli bude potřeba, abych od vás získal, co potřebuju.“

Teď už na něj zůstala zírat s pusou dokořán. „Netuším, jak bych vám mohla –“

„Ne, netušíte, co?“ přerušil ji ostře. „Vůbec nic nevíte.“

„Tak mi to povězte,“ vybídla ho.

„Nemůžeme marnit čas –“

„Tak mi nasaďte pouta,“ vyštěkla. „Protože jinak mě odtud nedostanete.“

Její vzdor ji samotnou šokoval. Ještě nikdy se nikomu takhle nepostavila. Tvrdě dřela a dělala, co jí bylo řečeno – nedělala potíže a snažila se neupoutávat pozornost mužů. Arogance tohoto muže v ní ale probouzela stránku, o níž doteď neměla tušení. A nebyla to dobrá stránka.

Odhodlaně se mu zadívala do očí – a v jeho zelených očích se něco mihlo. Uvědomila si, že ten muž si to představuje – ji s pouty na rukou – a že se mu ta představa líbí. Zaplavilo ji horko. Roztřeseně se nadechla. Cítila, jak se jí tělo probouzí k životu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smlouva s králem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.