HŘÍŠNÍ SVĚTCI

WICKED SAINTS

Copyright © 2019 by Emily A. Duncan

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alexandra Niklíčková, 2020

Cover © Mark McCoy, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-785-3 (ePub)

ISBN 978-80-7642-786-0 (mobi)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Epilog

Poděkování

Pro mámu a tátu – za jejich neutuchající podporu

1

NADĚŽDA LAPTĚVA

Smrt. Magie. Zima. Hořký koloběh, jejž spřádá pomocí karmínových nitek ve svých bledých rukou sama bohyně Marženja. Ona je stálice; ona je neúprosná; ona je věčná. Své vyvolené obdařuje schopností vykonat nesčetné druhy kouzel, neb to, co třímá v rukou, je samo předivo magie.

– Božský kodex, 2:18

Do sklepení zazníval z klášterního kostela tlumený zpěv posvátných písní. Bylo pozdní odpoledne a pomalu se blížila doba večerní modlitby. V tuto hodinu mniši pravidelně sborem prozpěvovali žalmy.

Naděžda Laptěva zkroušeně pohlédla na horu brambor, jež s každou novou bramborou hrozila rozkutálet se z kuchyňského stolu.

Zajela odhodlaně nožem pod slupku brambory, kterou držela v ruce, a několika zručnými tahy z ní odkrojila slupku v jediné dlouhé spirále.

„Svatodějka nesmí zanedbávat své povinnosti, Naděždo,“ zamumlala si pro sebe a posměšně přitom napodobovala hlas místního opata. „Jednou bys mohla zvrátit průběh války, Naděždo. A teď běž a po zbytek života hnij ve sklepě, Naděždo.“

Na stole ležela už celá hromada podobných spirál z bramborových slupek. Ještě ráno neměla Naděžda nejmenší tušení, že stráví celý den loupáním brambor za trest, ale teď byla zkrátka tady.

„Slyšelas?“ Konstantin dělal, jako by vůbec nic neřekla. Zaposlouchal se a nůž mu přitom volně visel mezi prsty.

Neslyšela nic jiného než zvuky mše seshora. Pokud se ji Konstantin snaží rozptýlit, takhle se mu to rozhodně nepovede. „Máš snad na mysli naši smrt pod blížící se bramborovou lavinou? Neslyším ji, ale jsem si jistá, že už je blízko.“

Místo odpovědi ji Konstantin zpražil pohledem. Zamávala mu před očima rukou s nožem. „A co myslíš, že by to mohlo být? Snad Tranaviánci u našich vrat? Vždyť by museli nejprve vyšplhat všech sedm tisíc schodů. Dost možná je to jejich Nejvyšší princ, který se konečně rozhodl, že přijme naši víru.“

Tvářila se pobaveně, ale ve skutečnosti jen pomyšlení, že by se kdekoliv v blízkosti kláštera Nejvyšší princ skutečně objevil, jí nahánělo hrůzu. Proslýchalo se, že je nebývale mocným krvemágem, jedním z nejobávanějších v celé Tranavii, sousední zemi, která zavrhla víru a obrátila se ke kacířství.

„Naďo,“ špitl Konstantin. „Já nežertuju.“

Naďa zapíchla nůž do další brambory a tázavě na něj pohlédla. Připomněla si, že právě kvůli němu tady teď oba dva trčí. Na jeho šprýmy, kterými častoval své okolí, jednak z nudy a jednak z dobrého rozmaru po ranních modlitbách, už byla zvyklá. Ze začátku šlo o nevinné drobnosti, které nikoho nerozzuřily. Třeba když zadusil klášterní kadidlo trávou anebo z chrámu ukradl svíčkové knoty. Nic, za co by si jeden vysloužil pomalou smrt pod bramborovou lavinou.

Avšak když Konstantin namíchal otci Alexejovi do mycího lavoru červené barvivo, které připomínalo krev, jejich osud byl zpečetěn.

Krev nebyla něco, o čem by mohli žertovat, ne v dnešní těžké době.

Jejich trest ovšem nespočíval jen v nuceném pobytu ve sklepě. Poté, co zdolají bramborovou horu – pokud ji vůbec kdy zdolají –, čeká je ve skriptoriu pěkná řádka hodin, kterou stráví přepisováním svatých textů.

Stačilo, aby na to Naďa jen pomyslela, a už ji v ruce chytala písařská křeč.

„Naďo.“ Konstantin jí strčil do lokte, až jí vypadl nůž z ruky.

„Co blázníš, Kosťo?“

Můj rekord čítající padesát čtyři spirálek zůstane nepřekonán, pomyslela si zamračeně. Utřela si ruce do haleny a pohlédla na Konstantina.

Jeho tmavé oči soustředěně hleděly na zavřené dveře vedoucí ke schodišti vzhůru na povrch. Nebylo slyšet vůbec nic, až na…

Ach ne.

Brambora jí náhle vypadla z ruky na zaprášenou podlahu. Ani si nevšimla, že zvuky mše nad jejich hlavami náhle ztichly. Kosťovy prsty se jí zaryly do paže, ale i jeho dotyk vnímala jen velmi mlhavě.

To přece není možné.

„Děla,“ zašeptala, jako by se hrozba měla stát skutečnou teprve poté, co ji vysloví. Bezmyšlenkovitě mezi prsty převrátila nůž a uchopila ho, jako by to byl vorjen, útočná dýka s tenkou čepelí, a ne jen tupá kuchyňská pomůcka.

Každé kaljazinské dítě dokázalo bez váhání poznat zvuk střelby z děl. Koneckonců za těch zvuků děti vyrůstaly, před usnutím jim z dáli bez ustání zněly do ukolébavek. Válka byla stále nablízku a kaljazinské děti dobře věděly, že musejí utíkat hned, jakmile děla zaslechnou a jakmile ve vzduchu ucítí kovovou příchuť magie.

Děla byla neomylnou předzvěstí jediného: krvemágů. A krvemágové sebou přiváděli Tranaviánce. Už celých sto let zuřila mezi Kaljazinem a Tranavií svatá válka. Tranaviáncům bylo jedno, že se používáním magie rouhají bohům. Kdyby bylo po jejich, zbavili by bohy moci nad Kaljazinem stejně tak, jako to učinili v Tranavii. Boje však prozatím nikdy nepřekročily kaljazinskou hranici. Až dosud. Pokud byla v klášteře slyšet děla, znamenalo to, že válka začíná pomalu stravovat i Kaljazin. Že se pomalu plíží, jeden krvavý sáh za druhým, do samého srdce Nadiny domoviny, a přináší s sebou zkázu.

Existoval jen jeden důvod, proč by Tranaviánci zaútočili na opuštěný klášter vysoko v horách.

Sklepy se otřásly a ze stropu spadla sprška hlíny. Naďa pohlédla na Kosťu, jehož oči sice zářily stejně jako vždycky, ale zahlédla v nich stín strachu. Byli jen dva nezkušení ministranti vyzbrojení kuchyňskými noži. Pokud sem přijdou vojáci, co si počnou?

Naďa vstala, pomalu se rozešla ke dveřím a rukou nahmatala modlitební korálky, které měla zavěšené kolem krku. Ucítila v prstech chlad malých, do hladka vyřezaných dřevěných kuliček. Pokud by Tranaviánci dokázali vyjít všech sedm tisíc schodů a vpadli do kláštera, dozajista by se rozezněly poplašné zvony, ale prozatím nebylo nic slyšet. Doufala, že to tak zůstane.

Kosťa ji popadl za ruku a s vážným pohledem pomalu zatřásl hlavou.

„Nedělej to, Naďo,“ řekl.

„Pokud na nás zaútočí, nebudu se schovávat,“ odvětila tvrdohlavě.

„A co když si budeš muset vybrat mezi záchranou kláštera a záchranou celé říše?“

Znovu ji popadl za ruku a ona mu dovolila, aby ji odvedl zpátky ke stolu. Měl o ni strach, a právem. Naďa ještě nikdy nestanula ve skutečné bitvě, ale hleděla teď svému příteli do očí s bojovným vzdorem. Vše, co prozatím znala, byl tento klášter a Kosťa by musel být opravdový hlupák, kdyby si jen na okamžik pomyslel, že za jeho záchranu nebude bojovat. Měla v úmyslu chránit jedinou rodinu, kterou kdy měla, za každou cenu. Koneckonců, právě za tímto účelem ji tu tak dlouho učili a trénovali. Kosťa si rukou odevzdaně prohrábl nakrátko ostříhanou kštici. Nemohl Naďu zastavit a věděl to stejně dobře jako ona.

Vytrhla se z jeho sevření. „K čemu jsem dobrá, když teď uteču? K čemu to všechno pak bylo?“

Otevřel pusu, aby cosi namítl, ale vtom se sklep otřásl tak silně, až se Naďa zalekla, že tu zůstanou pohřbeni zaživa. Na její sněhobíle plavé vlasy se snesla vrstva prachu. Vmžiku přeběhla místnost až ke dveřím vedoucím vzhůru do kuchyně. Pokud klášterní zvony mlčely, znamenalo to, že nepřítel je zatím na cestě v horách. Ještě je čas…

Právě ve chvíli, kdy se dotkla kliky, zvony se rozezněly. Zprvu jí jejich hlas připadal důvěrně známý, skoro jako by nešlo o nic jiného než o volání k další modlitbě do kostela. Ale hned v dalším okamžiku ji vyděsila naléhavost, s níž se rozezvonily, disharmonie jejich vysokých tónů. Takže už žádný čas nezbývá. Rozrazila dveře a vyběhla po schodišti do kuchyně s Kosťou v zádech. Vyrazili ven a přeběhli zahradu – holou a mrtvou po těžké zimě – a zamířili přímo k hlavní klášterní budově.

Naďa znala nouzový postup už takřka nazpaměť. Její povinností bylo schovat se v zadní části kaple. A modlit se, protože to jí šlo ze všeho nejlíp. Úkolem ostatních bylo bojovat u brány. Museli ji chránit. Šlo však jen o záložní plán, pro strýčka příhodu. Každý přece věděl, že je nemožné, aby se Tranaviánci kdy dostali tak hluboko do Kaljazinu.

Teď se však nemožné stalo skutečností.

S námahou pootevřela těžké dveře vedoucí za kostel, jen natolik, aby jimi s Kosťou proklouzli. Měla pocit, že jí srdce zvonů bijí přímo do spánků a každý další úder je o něco bolestivější než ten předchozí. Byly schválně zkonstruovány tak, aby bily hlasitě, protože musely třebas i ve tři ráno spolehlivě probudit i ty nejtvrdší spáče k ranním bohoslužbám. To se jim podařilo vždycky.

Když probíhali přilehlou chodbou, kdosi do ní vrazil. Otočila se na místě s nožem v ruce.

„U světců, Naďo!“ Anna Vadimovna si přitiskla ruku k srdci. V ruce svírala dlouhý tenký meč a za opaskem u boku se jí houpal venjašik – krátká dýka.

„Můžu si ho vzít?“ Naďa natáhla ruku směrem k venjašiku. Anna vzala zbraň a beze slova jí ji podala. Na rozdíl od kuchyňského nože byla dýka pevná a měla svou váhu.

„Neměla bys tu být,“ řekla Anna.

Kosťa se na Naďu významně zahleděl. V klášterní hierarchii měla Anna – vysvěcená kněžka – vyšší postavení než Naďa. Pokud by jí přikázala, aby šla do kaple, Nadě by nezbývalo než poslechnout.

Proto bude lepší nedat jí k tomu příležitost.

Naďa se rozběhla chodbou. „Už se dostali na konec schodů?“

„Skoro,“ zavolala na ni Anna.

Skoro znamenalo, že existuje reálná šance, že až kněží doběhnou na dvůr, možná tam najdou Tranaviánce, kteří už se do kláštera dostali.

Naďa se opět dotkla korálků a prsty ohledávala vyřezaný povrch jednotlivých kuliček ve snaze objevit tu pravou. Na každém z korálků byl vyřezán symbol jednoho z celkem dvaceti bohů či bohyní. Naďa uměla korálky docela dobře rozeznat jen podle hmatu, věděla, který z nich stisknout, aby se mohla spojit s konkrétním bohem.

Kdysi si Naďa přála, aby byla obyčejnou dívkou, a lépe tak zapadla mezi ostatní kaljazinské sirotky v klášteře. Postupně se však smířila s tím, že na rozdíl od ostatních, když se ona modlila, bohové naslouchali. Dokázala s jejich pomocí kouzlit, činit zázraky. Proto měla velkou cenu. A proto byla nebezpečná.

Posunula náhrdelník tak, aby byl vybraný korálek vpředu uprostřed. Když přejela prstem po symbolu meče, který do něj byl vyřezán, měla pocit, jako kdyby si do palce zarazila třísku. Stiskla korálek a bezhlasně vyslala modlitbu k Věnceslavovi: bohovi války a ochránci potřebných.

„Už tě někdy napadlo, co bych asi tak dělal, kdyby se ke mně s modlitbou o pomoc obrátili i tví nepřátelé?“ Jeho hlas byl jako teplý letní vánek šumící kdesi v jejím zátylku.

V tom případě máme velké štěstí, že naši nepřátelé jsou kacíři, odpověděla. Kacíři, kteří ovšem pomalu, ale jistě vítězí.

Věnceslav býval vždycky upovídaný, ale Naďa právě teď potřebovala, aby jí pomohl, a ne se s ní dlouze vybavoval.

Potřebuji nějaké ochranné kouzlo, prosím, modlila se.

Palcem chytila korálek s vyřezaným symbolem lebky s otevřenými ústy a stiskla ho. Pokud jsi poblíž, Marženjo, potřebuji i tebe.

Pocítila, jak jí žilami začíná kolovat magie, ihned poznala onen nápor síly, jenž se dostavoval pouze při hovoru s bohy – při hovoru v řeči, kterou ovládala, jen pokud k tomu oni sami svolili. Nadino srdce bilo jako o závod, ani ne tak ze strachu, jako spíš z opojného vzrušení, jež cítila spolu s božskou mocí.

Když konečně vyběhla předními dveřmi ven z kaple, ocitla se na prostorném dvoře, který byl naštěstí vylidněný. Nalevo vedla cesta směrem k mužským komnatám a napravo jiná, po níž se dalo dostat do lesa. Tam ležel pradávný hřbitov s ostatky světců, pohřbenými před celými staletími, který obyvatelé kláštera pečlivě udržovali. Na zemi ležela vrstva sněhu, jenž napadl minulé noci, a vzduch byl ledový. Na vrcholku Bajkelských hor sněžilo po většinu nocí – a dní. Snad alespoň to Tranaviánce trochu zpomalí.

Naďa hledala očima otce Alexeje, až ho konečně spatřila na vrcholu schodiště. Knězové a kněžky, kteří se cvičili v boji, čekali na příchod nepřítele na dvoře a Nadě se obavou zrychlil tep, když viděla, jak málo jich je. Její sebedůvěra poklesla. Byly tu stěží dva tucty kněží proti celé setnině Tranaviánců. K tomu přece nikdy nemělo dojít. Klášter stál uprostřed posvátných hor a dostat se do něj mělo být velmi těžké – takřka nemožné –, a to zejména pro někoho, kdo není zvyklý na náročný kaljazinský terén.

Do myšlenek jí vstoupila Marženja. „Co po mně žádáš, dítě?“ promluvila k ní bohyně kouzel a oběti – bohyně smrti. Marženja byla Nadinou patronkou už od dětství, kdy si ji mezi ostatními sirotky vyvolila.

Chtěla bych přivítat kacíře trochou kaljazinské magie, odpověděla Naďa v duchu. Ať poznají, čeho se od věřících mohou dočkat.

Ucítila Marženjino pousmání a pak ji zaplavila vlna síly. Magie od Marženji byla úplně jiná než kouzelná moc, kterou jí předtím dal Věnceslav. On byl žár a ona led, ztělesnění zimy a vesmírného hněvu.

Teď měla oboje, cítila, jak se jí magie rozpíná pod kůží, neposedná a netrpělivá. Rychle přešla k otci Alexejovi.

„Ať se tví lidé drží dál od schodů,“ řekla mu tiše.

Opat na ni pohlédl se zachmuřeným obočím. Nikoliv proto, že by ho překvapilo, že mu prostá sedmnáctiletá dívka dává rozkazy – ačkoliv pokud tohle přežijí, rozhodně si to s ní později vyřídí –, ale především proto, že tady vůbec neměla být. Vlastně měla být kdekoliv, jen ne tady.

Naďa zvedla obočí a čekala, až se Alexej vyrovná s tím, že stojí po jeho boku. Musela tu být. Musela bojovat. Nechtěla se dál schovávat ve sklepení, zvlášť teď, když kacíři vtrhli do její země, do jejího domova.

„Všichni zpátky!“ zvolal Alexej po chvíli. „Přesuňte se ke dveřím!“ Dvůr byl uzavřený ze všech stran. Nejhorší možné místo k obrannému boji. „Co máš v plánu, Naděždo?“

„Jen kapku božího soudu na přivítanou,“ odpověděla a zhoupla se na patách. Se vší tou magií v sobě nedokázala zůstat stát v klidu. Snažila se přimět samu sebe, aby nemyslela na to, co se má vzápětí stát.

Zaslechla, jak Alexej zhluboka vzdychl, a přešla k místu, kde schody ústily do dvora. Nepřítel se mohl dostat dovnitř jen tudy. Občas bývaly schody pokryté silnou vrstvou ledu a nebylo možné po nich jít. Ale dnes obyvatelé kláštera takové štěstí neměli.

Jak ale Tranaviánci zjistili, že je Naďa právě zde? Vždyť všichni, kdo o ní věděli, byli uvnitř, v klášteře.

Ale… byl tu ještě car. Jenže ten byl daleko, až v hlavním městě. Od něj se informace o ní mohly k Tranaviáncům dostat jen těžko.

Vydechla v posvátné řeči slova, jež se spojila v modlitbu, a ta vylétla z jejích rtů v podobě mlžného obláčku. Poklekla a položila ruce na hranu nejvyššího schodu. Hladký kámen se v ten okamžik pokryl ledem.

Naďa ustoupila a bezmyšlenkovitě si přitom pohrávala s vorjenem v ruce. Tohle je zdrží jen na čas. Pokud mají Tranaviánci u sebe krvemága, může její kouzlo zrušit. Dlouho to nevydrží.

Teď už ale nelze couvnout.

Naďa by dokázala čelit obyčejnému mágovi. Ale už jen možnost, že by se objevil tranaviánský poručík, nebo dokonce generál – což byly hodnosti, které Tranaviánci mohli získat jen díky svým magickým schopnostem –, v ní vzbuzovala nutkání otočit se na místě a prchnout do kaple, kde bylo její místo.

Ucítila, jak Marženja nad jejími pochybami jen mává rukou.

Patřím sem, řekla si Naďa v duchu odhodlaně.

Vtom se vedle ní objevil Kosťa. Mezitím vyměnil svůj kuchyňský nůž za novenju – hůl s dlouhou čepelí na jednom konci. Teď se o ni opřel a sledoval spolu s Naďou schody svažující se do hlubiny pod nimi.

„Uteč,“ řekl. „Ještě není pozdě.“

Naďa se na něj usmála. „Ale je.“

V tu chvíli, jakoby na souhlas s jejími slovy, se znovu rozezněly zvony, tentokrát se znepokojivou osudovostí. Vzduch kolem nich byl stále ztichlý, až na vzdálený dozvuk děl, jež bez ustání střílela na úpatí hory.

Pokud padne Rudnja, pak přijde na řadu klášter. Městečko pod horou bylo sice dobře opevněné, ale kdo ví, když se nepřátelé dokázali dostat až do srdce Kaljazinu. Nikdo nečekal, že válka zavítá takhle daleko na západ. Všichni počítali s tím, že se boje udrží na východní kaljazinské hranici, kde začínala tranaviánská zem, a dole pod ní ležela Akola.

V ledu, který pokrýval schody, se znenadání objevila puklina a rozběhla se napříč zmrzlou hmotou. Chvíli se šířila ve zlomených liniích a pak se led začal drolit. Kosťa vzal Naďu a táhl ji za sebou zpátky do dvora.

„Máme výhodnější pozici,“ zamumlala.

V ruce držela vorjen. Jen jedinou dýku.

Máme výhodnější pozici.

Náhle ztichlým vzduchem projelo zachvění a oba ucítili v hlavě ostré rýpnutí.

„Magie krve,“ sykla Nadě do hlavy Marženja.

Naďa ucítila srdce v krku a na zádech husí kůži. Její vlastní magie v ní klokotala, a tak bez přemýšlení odhodila Kosťu stranou právě ve chvíli, kdy dvorem otřásl výbuch nedaleko místa, kde stál. Do zad ji udeřil tvrdý kus ledu. Celým tělem jí projela bolest. Cosi jí mrštilo směrem ke Kosťovi a oba v tu chvíli leželi na zemi.

Kosťa vyskočil zpátky na nohy dřív, než si Naďa vůbec stihla uvědomit, co se děje. Vzduch ve dvoře byl náhle plný magie. A taky oceli, protože po schodech už vybíhali vojáci ve zbroji. Naďa se s námahou postavila a sledovala Kosťu, který se před ní už oháněl svou novenjou a snažil se ji ochránit před náporem tranaviánských vojáků.

Jejich domovem byla země zničená válkou, a tak dobře věděli, jak se zachovat, když museli čelit podobné hrozbě. Kosťa s Naďou si za dlouhá léta vypracovali přesnou strategii. On byl silný a ona rychlá a oba by udělali cokoliv, jen aby toho druhého ochránili. Avšak teď se bála, že se zhroutí pod náporem magie, který byl silnější než kdykoliv předtím. Celá se třásla.

Nemám nejmenší zdání, co to vlastně dělám.

Kdyby zpanikařila a znovu se pomodlila k bohům, jen by jí poslali ještě víc magické síly. Ale rozhodnout o tom, jak ji použije, už musela sama.

Přejela rukou po hřbetu vorjenu. Z jejího doteku vytryskl do dýky proud ryzího bílého světla. V první chvíli přesně netušila, co to znamená, ale vzápětí pochopila. Přitočila se k jednomu z tranaviánských vojáků a jen lehce ho zbraní škrábla do paže, ale to stačilo. Malá ranka okamžitě zčernala, jako by čepel potřela prudkým jedem. Kůže kolem rány začala bleskurychle černat, zranění se šířilo po paži vzhůru k obličeji, smrtelná čerň zalila vojákovi oči a vzápětí padl mrtev k zemi. Naďa zděšeně o pár kroků couvla, až narazila zády do Kosti. Ruka se jí chvěla a bojovala s nutkáním zahodit dýku a utéct.

Zabila jsem ho. Ještě nikdy jsem nikoho nezabila.

Kosťa spustil ruku podél těla a pohladil ji po paži.

„Jen dál,“ vybízel ji hlas Marženji.

Ale ve vzduchu bylo příliš mnoho magie, která byla neúnosně silná, a Naďa byla jediná svatodějka, která proti ní stála. Ještě chvíli, nekonečně dlouhou chvíli se nechala stravovat vlastním strachem a pak ji do zátylku bodla ostrá vyčítavá bolest od Marženji.

Jen dál.

Sehnula se před mečem, kterým před ní máchl Tranaviánec, a v podřepu zanořila prsty do sněhové pokrývky na zemi. Vzápětí se ale zvedla a udeřila ho promrzlou rukou do hrudníku. Voják zůstal stát a za malou chvíli mu od krku vzhůru k obličeji vystoupala čerň stejně jako Tranaviánci před ním. Světlo v jeho očích pohaslo a on padl k zemi.

Nadě se sevřelo srdce. Bylo jí na zvracení, ale cítila, že Marženja její slabostí opovrhuje. Na hořekování teď neměla kdy. Byla ve válce. A smrt je ve válce nevyhnutelná. Je nutná.

„Naděždo!“ Marženjino varování přišlo příliš pozdě. Zčistajasna ji obklopily plameny, rozvířily jí krev a neodbytně se jí dobývaly pod kůži. Obestřela ji temnota. Zavrávorala. Kosťa ji na poslední chvíli zachytil a odběhl s ní stranou od bitevní vřavy ke dveřím kaple, kde se pod ní konečně podlomila kolena. Zaskřípala zuby, mezi nimiž jí zůstal i kus dásně. Ústa se jí zaplnila kovovou a ostrou chutí krve. Snažila se popadnout dech. Bylo to, jako by ji někdo upaloval zaživa zevnitř.

Právě ve chvíli, kdy si pomyslela, že už to dál nevydrží, vycítila přítomnost Věnceslava, který jako by na její vnitřní požár hodil neprodyšnou deku. Zkrotil všechnu tu magii a odsunul ji stranou, aby se Naďa mohla nadechnout. Nevolala ho. Zkrátka nějak vytušil, že ho potřebuje.

Ale neměla čas zabývat se důvody, které ho k ní přivedly. Vyškrábala se na nohy, které se jí ještě pořád třásly. Svět kolem ní se nebezpečně točil, ale ani to neměla čas zkoumat. Ať už ji zasáhlo cokoliv, přišlo to od velmi silného mága. Zadívala se na dvůr, a když ho konečně spatřila, její rozpálená krev v okamžení zmrzla.

Ach, jak hroznou chybu udělala.

Měla jsem se raději schovat.

Asi třicet kroků od nich u vchodu do dvora stál Tranaviánec se zakrváceným svitkem papíru v ruce. Přes levou tvář se mu táhla dlouhá jizva. Začínala na spánku, vedla přes oko a končila těsně u kořene nosu. Sledoval boj kolem sebe s pobaveným úšklebkem. Naďa ani nepotřebovala vidět jeho důstojnické epolety a zlaté zdobení na uniformě. Poznala ho okamžitě.

O tranaviánském Nejvyšším princi se v klášteře povídalo ledacos. Prý ho povýšili na generála už v šestnácti letech, pouhých šest měsíců poté, co nastoupil na frontu. Prý dokázal využít zlou energii války a s její pomocí posilovat svou, již tak nepředstavitelně silnou magickou moc. Prý je to netvor.

Všechen strach, který v sobě Naďa silou vůle potlačila, byl zpět. Tohle přece není možné. To nemůže být Nejvyšší princ. Ne!

Byl velmi mladý, jen o pár let starší než ona sama. Měl ty nejbledší oči, jaké kdy v životě spatřila. Jako by vycítil její pohled, obrátil sinalý zrak přímo k ní. Když pohlédl na magii, kolující kolem jejích dlaní jako světelná aura, jeho ústa se zkřivila do vítězného úsměšku.

Naďa v duchu zaklela.

Potřebuju… potřebuju něco opravdu silného, modlila se horečnatě. On sem přišel pro mě. Dívá se teď přímo na mě.

„Riskuješ životy věřících,“ odpověděla jí Marženja.

Svět se zakymácel. Nadě se ze stran začala před oči vkrádat temnota. Dvůr se změnil v noční můru. Sníh zaplavily karmínové stříkance krve a těla lidí, s nimiž Naďa až dodnes žila, pracovala a modlila se. To, co se tu dělo, byla hotová jatka a za všechno mohla ona. Nebýt jí, Tranaviánci by sem nikdy nepřišli. Copak by se obtěžovali až sem, kdyby se tu neskrývala ona?

Princ vyrazil přes dvůr směrem k ní. V tu chvíli ji zachvátila panika. Pokud se jí zmocní, jak moc ho asi posílí její krev? O kolik silnější bude s magií, kterou si od ní vezme? Všude kolem se to jen hemžilo Tranaviánci a vzduch přímo překypoval magií. Všichni z kláštera tu dnes dozajista zemřou.

Kosťa s ní smýknul do stínu kaple. Opřela se zády o otevřené dveře a cítila, jak její magie slábne.

„Naďo,“ zašeptal Kosťa a vyděšeně pohlédl ven přes její rameno. Princ se sice ještě nevynořil na dohled, ale oba věděli, že není daleko. Nebylo času nazbyt. Nemělo cenu dál bojovat. Kosťa vzal něžně pramen jejích vlasů a zastrčil jí ho za ucho. „Musíš zmizet, Naďo, musíš hned utéct.“

Vyděšeně na něj zírala. Utéct? Teď, když byli v ohrožení všichni, na kom jí zaleželo, se měla sebrat a prchnout do bezpečí? Copak by potom mohla sama se sebou žít, kdyby teď utekla, jen aby zachránila vlastní život? Klášter byl jediný domov, jaký Naďa v životě poznala.

„Jinak to nejde,“ trval na svém Kosťa. „Pokud padneš do rukou jemu, prohrajeme celou válku. Ty musíš žít, Naďo.“

„Kos…“

Políbil ji svými teplými rty na čelo a strčil jí do dlaně cosi studeného a kovového. „Ty musíš žít,“ zopakoval pohnutě. Pak se otočil a zavolal do dvora na Annu. Naďa si rychle strčila darovaný předmět do kapsy, aniž se na něj podívala.

Anna bojovala nedaleko od nich. Těla nepřátel se jí vršila u nohou. Pohlédla na Kosťu, a když jen výmluvně mávl rukou směrem k Nadě, pochopila a takřka neznatelně kývla.

Kosťa se obrátil zpět k Nadě s výrazem, jaký u něj ještě v životě neviděla. Otevřel ústa, aby jí ještě cosi řekl, ale v týž okamžik sebou nepřirozeně trhl dopředu a podlomily se mu nohy. Ze zadního stehna mu trčel šíp.

Z Nadina hrdla se vydral výkřik: „Kosťo!“

„Musíme jít, Naďo.“ Anna ji nesmlouvavě popadla za paži a táhla ji ke stezce na klášterní hřbitov.

Nemůžu přece opustit Kosťu. Když se poprvé setkali a on zjistil, jaké nadání se v ní skrývá, netrvalo dlouho a začal si z ní tropit žerty. Velmi rychle uhodl, že se Naďa v životě nemůže dopustit ani jediné špatnosti, protože by o tom bohové okamžitě věděli. Odmítal ji vnímat jako bohy vyvolenou bytost a v jednom kuse jí vyváděl nějaké neplechy. A při modlitbách jí vždycky po zemi kutálel jablíčka. Kosťa byl její přítel, její rodina.

Teď na ně ale mávl rukou, aby už zmizely. Tvář měl plnou bolesti. Naďa se pokusila Anně vyvléknout, ale kněžka byla silnější. Kosťa nesmí umřít! Přišla už skoro o všechno, nesmí přijít i o něj.

Nevyměním přece svůj život za jeho.

Hrdlo se jí stáhlo slzami. „Nemůžu ho opustit!“

„Naďo, nedá se nic dělat.“

Nedokázala se osvobodit z Annina sevření. Jak ji táhla za sebou přes mauzoleum a na druhé straně vykopla dveře, jen za ní bezmocně klopýtala. Poslední, co viděla, když se ohlédla, byl další šíp, který se zabodl do Kosťova těla ve sněhu.

2

NADĚŽDA LAPTĚVA

Když se věřící obrátili k bohu se žádostí o ochranu před kočovnými hordami ze severu, očekávali jeho požehnání, ale namísto toho byli v následné válce pobiti. Zapomněli na to, že Věnceslav je rovněž bohem války a údělem oceli je projít žárem bitvy.

– Božský kodex, 4:114

Anna vtáhla Naďu silou přes práh, zavřela za nimi s mocným prásknutím dveře a zatarasila je. Naďa s ní stále bojovala – Kosťa už brzy zemře, pokud mu nepomůže –, ale Anna se rozhodně postavila před dveře, aby jí Naďa nemohla uniknout.

„Naďo,“ řekla prosebně a tón jejího hlasu mluvil za vše.

Naďa věděla, že přesně tohle může jednoho dne přijít – její přátelé byli ochotni za ni položit i svůj život. Jediné, co mohla dělat ona, bylo zajistit, aby nezemřeli nadarmo. Na truchlení bude čas později, teď musí přežít.

Zaťala pěsti a odvrátila oči ode dveří. Pohlédla dolů ze schodů, které přímo před ní vedly kamsi do temnoty. Na prvním stupínku málem zakopla. Takhle rychle rozhodně nehodlá zjistit, kam vedou. Anna ji přidržela za paži a Naďa si uvědomila, že kněžka se celá chvěje.

„Můžeš nám opatřit nějaké světlo?“ zeptala se Anna. Její hlas měl příchuť slzí, které jen stěží zadržovala.

Temnota, v níž se ocitly, byla strašidelná, ale Nadě mnohem víc vadilo to ticho. Venku za nimi sice zuřila bitva, ale sem z ní nedolehl jediný zvuk. Měly by přece slyšet řinčení kovu a výkřiky zraněných, ale bylo úplné ticho.

Naďa samozřejmě mohla opatřit světlo. Dotkla se náhrdelníku a našla na něm korálek Zvonimíry s obrázkem plamene, symbolem bohyně světla. Vyslala k nebesům tichou modlitbu. Malou prosbu o něco, co jim život stejně nezachrání, kdyby je vojáci dohonili.

Zvonimíra vyslyšela její modlitbu a z Nadiných úst vylétl proud tichých slov v posvátné řeči. V obou dlaních se jí rozsvítilo světlo. Když přitiskla konečky prstů k sobě, vytvořila zářící kouli, která zůstala viset nad nimi ve vzduchu a osvětlila celý prostor kolem nich.

„Golžin dem,“ zaklela Anna téměř neslyšně.

Naďa bezmocně následovala Annu, která před ní sešla dolů po schodech. Kosťa, její nejlepší přítel, už byl s největší pravděpodobností po smrti. Vše, co měla ráda, bylo zničeno. Při každém mrknutí před očima viděla chladný úsměv Nejvyššího prince. Už nikdy se nebude cítit v bezpečí.

Kéž bych mohla sedět ve sklepě s Kosťou a škrábat brambory, třebas i celé měsíce.

Naďa netušila, zda kolem kláštera ještě stojí některý z vojenských táborů, anebo jestli je Tranaviánci při svém tažení krajem rovněž zničili. Pokud by se jí podařilo dostat se do hlavního města Komjazalova a proniknout ke Stříbrnému dvoru, měla naději, ale silně pochybovala, že se vůbec dostane z kláštera, když je jim Nejvyšší princ v patách.

Bylo dohodnuto, že Naďa se bude ve zdejším klášteře skrývat ještě další rok. Měla trávit čas výcvikem pod dohledem kněží, kteří sice sami magii neovládali, ale zato dobře rozuměli božským principům. Prostá dívka se měla naučit všemu, co by jí jednoho dne mohlo pomoct zachránit Kaljazin před pochodněmi kacířů. Jenže válka pečlivě připravené plány zkrátka nerespektovala.

Naďa přišla úplně o všechno a netušila, co si má počít. Když si jen vzpomněla na Kosťu ležícího ve sněhu a na šípy, které se nemilosrdně dál zabodávaly do jeho těla, rozbolelo ji u srdce.

Anna ji vedla dolů po schodech a pak dál, dlouhým tunelem čpějícím zatuchlinou. Vypadalo to, jako by tu nikdo nebyl už celá desetiletí. Po pár minutách chůze se Anna zastavila před prastaře vyhlížejícími dřevěnými dveřmi v jedné z postranních stěn. Několikrát do nich vrazila ramenem, až se s vrzavým nářkem konečně otevřely. Vyvalil se z nich oblak prachu přímo na jejich hlavy. Annin závoj vypadal, jako by na něj napadal sníh.

Uvnitř byla malá komora plná cestovních oděvů, beden napěchovaných zbraněmi a polic s pečlivě zakonzervovaným jídlem.

„Otec Alexej doufal, že tohle místo nikdy nebudeme muset využít,“ povzdechla si Anna.

Hodila Nadě do náručí teplou fialovou halenu a tmavě hnědé kalhoty. Naďa oblečení poslušně chytila a beze slova si přetáhla halenu přes svou slabou košili. Anna jí podala tlustý vlněný černý kabát a čapku s kožešinovou obrubou. Našla i pár kousků pro sebe a přesunula se k policím se zbraněmi. Podala Nadě pár zdobených vorjenů. Potom se na chvíli zarazila a zírala na dýky v dívčiných rukou. Vzápětí se otočila a podala jí ještě třetí dýku, opět se zamyslela a pak ještě čtvrtou.

„V jednom kuse je ztrácíš,“ dodala na vysvětlenou.

V tom měla pravdu. Naďa si zastrčila dvě dýky za opasek a další dvě schovala do bot. Pokud by je teď dohonil princ, alespoň se mu může postavit se zbraní v ruce. Anna vytáhla z police ještě venjornik – dlouhý meč s jedním hrotem – a zastrčila si ho za opasek k boku.

„To by mělo stačit,“ zamumlala. Vytáhla dva prázdné vaky a začala do nich opatrně pěchovat zásoby jídla. „Přivaž k našim vakům ty dvě deky a tamten stan, ano?“

Vtom se celá místnost otřásla a směrem ode dveří do kaple se ozval ohlušující praskot. Naďa zděšeně vyjekla. Vystrčila hlavu do chodby a rozhlédla se. Nikde nic, jen temnota. Anna mezitím bezstarostně dál nakládala do jednoho ze zavazadel zásoby.

Nadino srdce bilo strachy jako o závod. Chodba směrem k nim nebyla moc dlouhá. Tranaviánci tu mohli být každým okamžikem.

Anna si přehodila jeden vak přes rameno a vyšla zpátky do chodby. S Naďou se nebezpečně rozhoupal celý svět, když k ní dorazila slova v takřka nesrozumitelném jazyce, jenž byl rychlý jako oheň. Přiletěla ze směru, kterým sem obě ženy přišly.

Ale Naďa nepotřebovala těm slovům rozumět. Stačilo, že poznala hlas. Patřil princi. Určitě. A proti němu neměla nejmenší šanci.

Po chvíli zjistila, že utíká a utíká, že utíká chodbou pryč za Annou. Musela se spolehnout na to, že kněžka zná všechny záhyby a odbočky této chodby. Musela doufat, že ať už vede kamkoliv, nevyplivne je přímo do náruče číhajících Tranaviánců.

V patách jim syčela magie, jež je pronásledovala mezi temnými zdmi. Cosi jako by se dotklo Nadina ucha, cosi, z čeho v pravidelných vlnách pulzoval žár. Jen ji to škráblo a pak to narazilo přímo do ohybu zdi před ní. Při nárazu se to rozprsklo na spršku jisker. Byl už blízko, byl tak blízko.

„Tek šalet vylkéž!“ V tom křiku, jenž se vzápětí rozlehl chodbou, nebyl ani náznak vzteku. Spíš se z něj ozvalo pobavení. Následoval hlasitý a hořký smích.

Naďa poněkud zpomalila, jen natolik, aby se mohla ohlédnout do temnoty. Za nimi se zničehonic ozval jakýsi pleskot. Nejprve zněl potichu, ale pozvolna se stával čím dál hlasitějším. Jako by je stíhalo celé hejno záhadných bytostí. Naďa stočila oči ke stropu. Tisíce malých křídel.

Anna ji srazila k zemi právě ve chvíli, kdy k nim netopýři dorazili a v úzké chodbě se rozlétli do všech směrů.

Nadino kouzelné světlo zhaslo a obě ženy se ponořily do tmy plné hemžení a pohybu. Netopýři se jim zachytávali ve vlasech a drápky jim rozdírali nezakryté části kůže. Naďa se slepě plazila za Annou, protože její ruka bylo to jediné, co ji dělilo od toho, aby se do temnoty propadla úplně. Měla pocit, jako by tma ožila a pomalu ji stravovala.

Zmítaly se v záplavě tlukoucích křídel a netopýřích spárů až do chvíle, kdy Anna konečně narazila na dveře vedoucí ven, a obě se rázem ocitly na sněhu.

Netopýři se při prvním doteku denního světla proměnili v obláčky dýmu. Naďa rychle vyskočila na nohy a pomohla vstát i Anně. Očima neustále sledovala otevřené dveře, které na pozadí sněhobílého svahu působily jako temná zívající ústa.

„Musíme pryč,“ řekla Naďa a začala couvat od východu z jeskyně.

Když pohlédla na Annu, která se ani nehnula, projelo jí náhle znepokojení. Anna zírala dál do otevřených dveří. Ale nikdo se v nich neobjevoval.

Pokud hned nezmizíme, určitě umřeme. Naďa natáhla k Anně ruku a druhou nahmatala své korálky, mezi nimiž po chvíli našla ten správný. Vyslala prostou modlitbu směrem k Božidaře, bohyni moudrosti. Před očima se jí náhle zjevila jasná vize. Princ stál mezi dveřmi kaple vedoucími do jeskyně opřen o kamennou zeď s odporným úšklebem na tváři a pažemi založenými na prsou. Po jeho boku zírala do temnoty jakási drobná mladá žena s černými vlasy přistřiženými pod bradou a s páskou přes oko.

Naďa zamrkala a vize se v tu ránu rozplynula. Hlava se jí po tak mocném duchovním zážitku točila a teprve po chvíli jakž takž zaostřila na bílý sníh kolem sebe. Zavrávorala, ale vzápětí se uklidnila dlouhým výdechem. Tranaviánci je nesledují. Nevěděla sice proč, ale nehodlala se s nimi o to přít. Stejně na ně určitě znovu narazí dřív, než by jí bylo milo.

„Prozatím jsme v bezpečí,“ pronesla vyčerpaně. Už žádná magie. Alespoň ne do té doby, než se pořádně prospí.

„To nedává smysl,“ zamumlala Anna.

Naďa pokrčila rameny a pohlédla před sebe k nevlídně vyhlížejícím horským vrcholkům. Všude kolem bylo plno sněhu a jen velmi málo stromů. Kdyby se na ně Tranaviánci přece jen vrhli z jeskyně, neměly by se kde skrýt.

Anna zalapala po dechu a Naďa se otočila směrem, kterým kněžka hleděla. Snažila se zůstat klidná, ale když pohledem našla vrcholek nejbližší hory, měla pocit, jako by jí někdo uštědřil pořádnou ránu pěstí do žaludku.

Z vrcholu hory se valila bílá oblaka kouře, zahalovala oblohu všude kolem, jako by hrozila, že ji celou spolknou. Nadina kolena náhle vypověděla službu a ona se zhroutila do sněhu.

Kosťa byl ztracen.

Všechno bylo ztraceno.

Naďa měla pocit, že má náhle místo srdce jen velkou otevřenou ránu, díru v hrudníku, který vsakuje vše, co měla ráda, a nenechává jí ani to nejmenší. Nezbylo jí vůbec nic.

Stiskla pěsti tak silně, až se jí nehty zaryly do dlaní. Ostrá bolest jí alespoň trochu pročistila hlavu. Rychle zamrkala, aby zahnala nával slz. Protože slzy jsou k ničemu. Není čas truchlit, ačkoliv by si to tak moc přála. Nedokážou tuhle válku vyhrát. Tranaviánci jim všechno seberou a spálí celý Kaljazin na popel. Odpor je k ničemu.

Proč to jen bohové nezastaví? Odmítala uvěřit tomu, že by zkáza jejich země byla vůlí bohů. Něco takového by si určitě nepřáli.

Naďa dál vyděšeně zírala před sebe, když vtom k ní přistoupila Anna a vzala ji za ruku.

„Údělem oceli je projít žárem bitvy,“ odrecitovala Anna úryvek z Kodexu. „Boží úmysly jsou nevyzpytatelné.“

Ale boží úmysly nebývaly vždy laskavé ani spravedlivé.

Zničehonic Naďa pocítila hřejivou přítomnost Marženji. Bylo to, jako by ji zahalil teplý kabát. Bohyně nepromluvila a Naďa za to byla vděčná. Její slova by v této chvíli zněla Nadiným smrtelným uším hluše.

Kdyby se teď Naďa vzdala, znamenalo by to, že všichni tam v klášteře dnes zemřeli zbytečně, a to přece nemohla dopustit. Sáhla si do kapsy a vytáhla malý přívěsek na tenkém stříbrném řetízku. Když si ho přitáhla blíž před oči, uviděla, že ornament je tvořený několika spirálami, které prostupují jedna do druhé a všechny se ztrácejí ve středu. Ještě nikdy nic podobného neviděla, a to si pečlivě nastudovala všechny známé božské symboly.

Co jen jí to Kosťa dal?

„Víš, co je tohle?“ přidržela přívěsek před Annou, která vzala šperk do ruky a na malou chvíli přivřela oči.

Pak ale pomalu zavrtěla hlavou a podala Nadě řetízek s ornamentem zpátky. Naďa si ho přetáhla přes hlavu a zastrčila si chladný kovový přívěsek pod oblečení. Bylo jedno, jestli má nějaký význam. Nadě na něm záleželo, protože jí ho dal Kosťa. Protože se na ni v té chvíli podíval s touhou v očích, protože ji políbil na čelo a protože zemřel jen proto, aby ona mohla žít.

To nebylo spravedlivé. Ani trochu.

Nadin domov byl v plamenech, a ona se k němu musela otočit zády. Uprchla, aby Kosťa nezemřel nadarmo. A to jí muselo stačit, alespoň prozatím.

Budou muset jít celou noc, aby získaly Tranaviánci dostatečný náskok.

„Musíme zamířit do Tviru,“ řekla Anna.

Naďa se zamračila a přetáhla si čapku přes uši. Tvir ležel na východě. Na východě byla Tranavie. Na východě byla válka. „Nebylo by moudřejší vypravit se do Kazatova?“

Anna si omotala kolem hlavy šálu a upravila si čelenku zdobenou kovovými kroužky. „Musíme tě co nejrychleji dostat do tábora. Kazatov je moc daleko na severu. Musím se postarat především o tvou bezpečnost. Kdyby se ti cokoliv přihodilo, král by mi nechal setnout hlavu.“

„Hlavy všech našich přátel v klášteře už touhle dobou určitě setnuli Tranaviánci.“

Anna zamrkala a na tváři se jí rozhostil zármutek. „Až dorazíme do tábora, generál Golovka rozhodne, co s tebou dál,“ řekla pomalu.

Nadě se její plán ani v nejmenším nezamlouval. Nelíbilo se jí, že by se měla ukrýt kamsi do bezpečí jen proto, aby místo ní mohli umírat jiní. To ona přece měla bojovat. Ale pokud Tvir ležel nejblíž, pak se nedá nic dělat, půjdou tedy tam.

Anna na ni pohlédla se soucitem ve svých úzkých černých očích. Pak se naposledy zdrceně ohlédla ke klášteru. To Naďa nedokázala. Za dnešní den už viděla dost zkázy, a pokud by se ještě jednou ohlédla, její srdce by už navždy zůstalo zlomené.

„Nejdřív musíme najít místo, kde se ukryjeme. Nedaleko leží jedna opuštěná kaple. Můžeme tam dorazit za den či za dva. A pak se rozhodneme, co dál.“

Naďa vyčerpaně přikývla. Byla už moc unavená, než aby dál bojovala nebo se strachovala, že je jí v patách muž, ten jediný muž, který se nikdy nesmí dostat k prameni její síly. Muž, který se ani neměl dozvědět, že Naďa existuje.

Jediné, co teď může dělat, je klást poslušně jednu nohu před druhou, předstírat, že není tak hrozná zima, že cítí, jak jí zamrzají i řasy na očích. Mohla jen jít dál a modlit se. Protože v modlení byla opravdu dobrá.

3

SERAFÍN MELESKÝ

Svajatovij Ilja Golubkin: Ilja byl farmářský synek s vrozenou vadou, jež mu znemožňovala chodit. Když ho však vyléčil kněz a vyznavač Zbyněžčin, získal zároveň nadpřirozenou sílu a stal se z něj mnich-válečník. Docela sám dokázal ubránit město Korovgrad proti zámořským nájezdníkům.

– Vasilijevova Kniha světců

Serafín se opřel o rám dveří vedoucích do jeskyně a pohlédl ven do sněhu. Slunce už téměř zapadalo, ale i tak jeho příliš slabé oči příšerně oslňovalo.

„Takhle nám uniknou,“ ozvala se po jeho boku Osťa.

Nevšímal si jí a namísto odpovědi sáhl za opasek k boku, odkud vytáhl svou zaříkací knížku. Rychle zalistoval stránkami a nakonec jednu vytrhl. Nechal knížku spadnout na zem a natáhl ruku k Ostě.

Přivřela podezřívavě oči a bleskurychle pohlédla na nůž ve své ruce. Popadla Kašpara za zápěstí a přejela čepelí po jeho dlani.

„Tuhle ruku ne,“ zaprotestoval od protější zdi Kašpar.

Ani jeho si Serafín nevšímal a ruku zvedl. Sledoval, jak se v ráně hromadí krev a klikatými potůčky stéká dolů po paži. Zranění příšerně štípalo, ale magická síla, kterou díky krvi získá, mu za trochu bolesti stála. Přesunul si stránku se zaříkadlem do krvácející ruky. Cítil, jak mu v žilách koluje magie, a ve chvíli, kdy se stránka zničehonic vzňala a vzápětí z ní zbylo jen pár popelavých zbytků, zostřilo se mu vidění. Stopy obou prchajících žen se náhle objevily jasně ve sněhu, jako by byly vymalované krví.

Usmál se. „Jen ať si utíkají.“

„Myslíš, že bylo moudré připoutat se k ní tím kouzlem?“ zeptala se Osťa.

„Nepozná to. A není to žádné pouto, jen stopa, kterou po sobě bude nechávat.“

Je jedno, jak daleko před ním uteče; on ji bude moct sledovat. Stačí jen, když tu a tam přikrmí své zaklínadlo trochou krve. Nic těžkého.

„Ty si tedy věříš,“ odtušil Kašpar.

Serafín na něj bez zájmu pohlédl. „I kdyby to kouzlo nějak vycítila, stejně ho nedokáže zlomit.“

„Nevíš o její magii vůbec nic. Jak si můžeš být jistý, že tvé kouzlo nepozná?“

Serafín se zamračil. Kašpar měl pravdu, ale nehodlal mu to přiznat.

„Přikaž mužům, ať posbírají ty, co ještě žijí, a někam je zavřou,“ obrátil se k Ostě.

Dívka přikývla a zmizela zpátky do jeskyně.

Kašpar se za ní dlouze díval. „Proč ji nechceš pronásledovat?“ Během bitvy se mu odtrhl skoro celý rukáv kabátce, držel už jen na pár nitkách. Zlatá epoleta mu visela volně z paže. Projel si snědou rukou tmavé kudrny na hlavě a s překvapením zjistil, že mu na dlani zůstala krev. „Už snad věčnost hledáme kaljazinského svatoděje, a teď jsme konečně na jednoho narazili.“

„Vážně se ti chce honit se za tou holkou po kaljazinských horách za tmy?“ opáčil Serafín.

Jejich setnina už jednou měla příležitost přesvědčit se o tom, jak nemilosrdná umí být kaljazinská zima k těm, kteří se v kraji nevyznají. A kromě toho, Serafín stěží něco viděl i za jasného dne, natož v noci. V Kašparových očích se mihl záblesk pochopení a muž přikývl.

Serafín už strávil na kaljazinské frontě téměř tři roky a jen málokdy dostal příležitost podívat se domů. Za celou tu dobu měl pocit, že v tomto kraji zima snad nikdy nekončí. Dokonce i když začalo tání, bylo všude stále mrazivo. Všude jen sníh a mráz a lesy. Posledních pár měsíců Serafín se svou setninou hledal případné kaljazinské svatoděje. Jeho otec sice zarputile odmítal, že by nějací existovali, ale Serafín dobře věděl, že je velmi důležité, aby je vypátral. Mohli by totiž zvrátit průběh války ve prospěch Kaljazinu, a to si Tranaviánci nemohli dovolit, obzvlášť ne teď, když konečně zasadili Kaljazinu rozhodující úder. Uplynulo jen pár týdnů ode dne, kdy obsadili kaljazinské město Voldoga, jež pro nepřítele představovalo důležitý strategický bod. Byl to první krok na cestě k vítězství v této nekonečné válce.

„Když budeme mít štěstí, zavede nás k dalším takovým, jako je ona,“ řekl Serafín. Obrátil se zpátky k jeskyni, ale na poslední chvíli se zarazil.

Bezmyšlenkovitě si přejel rukou přes jizvu, která se mu táhla po obličeji, a otočil se zpět ke Kašparovi.

„Světlo?“ To slovo vyřkl blahosklonně, spíš jako nenápadný příkaz nežli prosbu. Kdykoliv jindy by měl poněkud víc ohledů ke Kašparovým citům, ale únava v něm vzbudila neomalenost.

„Jistě, promiň.“ Kašpar se sehnul k zemi pro zhaslou pochodeň a znovu ji zapálil.

Prošli kolem komory, kde se předtím obě dívky skrývaly, a hned za ní narazili na Serafínova generálporučíka Teodora Kijeka.

„Nechte zpravit mého otce o průběhu dnešní bitvy,“ přikázal mu Serafín. O kněžkách se ho neobtěžoval informovat. Bude lepší, když si otec bude myslet, že uprchly. Nemusí vědět, že je Serafín nechal jít úmyslně.

„Samozřejmě, Vaše Jasnosti.“

„Už víme, kolik Kaljazinců přežilo?“

„Bude jich kolem tuctu,“ odpověděl Teodor.

Serafín pokýval hlavou a zamyslel se. Bude se muset rozhodnout, co udělají se zajatci. Z mučení a výslechů neměl žádnou radost.

„Už víme, jestli ta dívka byla jediným mágem v klášteře?“ Nedovedl si představit, že by měl takové štěstí, aby jich objevil víc najednou, ale přesvědčit se o tom musí.

„Pokud jsou tu další, nepodařilo se nám je zatím odhalit,“ odpověděl Teodor.

„Možná bychom je mohli zkusit nějak přesvědčit?“ ozval se zadumaně Kašpar a jeho tmavé oči natěšeně zasvítily.

Serafín již v minulosti prokázal své nebývalé nadání k přesvědčování.

Úsečně kývl. Dobrá, zkusí je přesvědčit. „Zůstaneme zde přes noc.“ Nahlédl do komory; kaljazinské dívky ji nestihly úplně vyplenit. „A tady to taky vykliďte,“ mávl rukou směrem k místnosti a vyrazil ke klášteru. Tak to bude nejlepší, zkusí ze zajatců něco vymáčknout a mezitím bude nenápadně sledovat tu dívku. Zdálo se, že má konečně rozumný plán, jak strávit čekání do doby, než dorazí odpověď od jeho otce.

„Samozřejmě, Vaše Jasnosti,“ uklonil se Teodor.

Serafín ho rukou odstrčil z cesty a vyrazil dál spolu s Kašparem.

„Proč jsi ho už dávno neposlal zpátky na frontu?“ zeptal se Kašpar.

Serafín se na něj pokusil pohlédnout, ale Kašpar šel po jeho levé, tedy slepé straně. Když si to uvědomil, poslušně zpomalil a přeběhl na druhou stranu.

„Dovedeš si představit, co by otec vyváděl, kdybych se zbavil jeho špeha?“

Kašpar zamrkal. „Inu, když chytíme tu holku, alespoň se konečně budeme moct vrátit domů. Král už nebude mít žádný důvod, proč nás tu dál držet.“

Serafín si rukou projel hnědou kštici. Už zoufale potřeboval ostříhat. Byl unaven – ne, unaven je slabé slovo, byl uondán až do morku kostí. Konečně měli štěstí a objevili tu dívku, to bylo velké štěstí, ale ani to nic neměnilo na faktu, že už celá léta pobýval v nepřátelské říši a bál se myšlenky na návrat do vlasti. Nedovedl si představit život bez války. Zbytek jeskynní chodby prošli s Kašparem v tichosti a vyšli na hřbitov.

Klášter byl mnohem rozlehlejší, než Serafín původně očekával, a byl mnohem lépe střežen. Když vyšli zpátky na dvůr, našli tam Osťu, jak drží stráž u shromážděných zajatců. Poslal Kašpara, aby pro něj v klášteře našel vhodnou komnatu k přenocování, ačkoliv dopředu tušil, že tu stejně nenarazí na nic lepšího než na kamenné lůžko a ošoupanou deku. Proč jen byli všichni mniši tak asketičtí? Na pohodlné posteli přece není nic špatného. Ale dnes byl Serafín ochoten se smířit i s kamenným lůžkem a ošoupanou dekou. Pořád to bylo lepší než spát znovu venku ve sněhu.

Osťa si mezitím upravovala pásku přes oko, ale nakonec ji raději sundala a schovala do kapsy. Přes levou stranu obličeje a prázdnou oční jamku se jí táhla ošklivá, rozšklebená jizva.

Když byli Serafín a Osťa ještě děti, do paláce se vloudili nájemní vrahové z Kaljazinu a předstírali, že jsou mistři bojových umění, kteří budou trénovat mladého prince a dívku ze vznešeného rodu. Ze všeho nejdřív jim zaútočili na oči. Snad to v jejich kraji patří k náboženským tradicím, nejprve děti oslepit a potom je zabít.

Osťa si s oblibou na veřejnosti snímala pásku a vystavovala svou jizvu na odiv. Ráda působila hrozivě a prohlašovala, že pásku začne nosit, teprve až se z ní stane pirátka, pokud válka jednou skončí. Pohledem sjela k zaříkací knížce u Serafínova boku.

„Je nějak tenká,“ poznamenala.

Serafín vzdychl a přikývl. Přitáhl si knížku a zalistoval v ní. Zaříkadla mu začínala docházet.

„Něco mi říká, že tady v Kaljazinu asi hned tak nenajdeme knihvazače, který se specializuje na zaříkací knížky.“

„Ne, to asi ne,“ souhlasila Osťa. „A kromě toho,“ v jejím hlase se objevil škádlivý tón, „i kdyby ano, stejně by nebyl ani z poloviny tak dobrý jako madam Petra.“

Serafín se při vzpomínce na namyšlenou obstarožní ženu, která vázala jeho knížky, otřásl. Nikdy se nedokázal rozhodnout, jestli se k němu chová spíš jako ke svému dávno zemřelému milenci, nebo jako k případnému milenci. Nevyznal se v ní a to ho rozčilovalo.

„Copak sis nevzal žádné další do zásoby?“

„Všechny ostatní už jsem použil.“ Což znamenalo reálné nebezpečí, že zůstane uprostřed nepřátelské země bez kouzel.

„Inu,“ ozvala se Osťa. „Předpokládám, že bys v nejhorším mohl použít knížku některého z nižších krvemágů.“

„A ponechat je zcela bezbranné?“ zvedl Serafín obočí. „Osťo, možná že nemám srdce, ale takhle krutý rozhodně nejsem. Když na to přijde, stačí mi k obraně i obyčejný nůž.“

„Jistě, až na to, že já pak nevím, koho sejmout dřív.“

Serafín po ní šlehl očima. Oplatila mu přidrzlým úsměvem.

„Ach, odpusťte mou opovážlivost, Vaše Jasnosti,“ pronesla teatrálně. Serafín obrátil oči v sloup.

Rozdělili zajatce do několika skupin, které měli v plánu pozavírat do několika oddělených komnat s dostatečným počtem lůžek.

Serafín se zvědavě zadíval na chlapce, přibližně stejně starého, jako byl on sám, který se opíral o rámě staršího muže.

„Tamtoho,“ ukázal na něj tak, aby to Osťa viděla, „mi přiveď. Chci ho vyslechnout.“

Tvář se jí rozjasnila. „Toho kluka?“

„Ne, toho nemyslím. Ten už má jeden šíp zabodnutý v noze. Chci toho staršího. S chlapcem si promluvím později.“

Ostin úsměv pohasl. „Vaše Jasnost jistě promine, když poznamenám, že s ní není vůbec žádná legrace.“

„To tedy nepromine.“

Zavolala na stráže a nechala muže předvést. Serafín odhadoval, že jde o vůdce kláštera. Měli takoví lidé nějaký titul? Nebyl si tím úplně jistý.

„To teď všichni tví lidé procházejí bojovou přípravou?“ zeptal se Serafín muže laskavě a jednu ruku přitom položil na svou příliš tenkou zaříkací knížku. Dřív, než mu muž mohl odpovědět, zvedl druhou ruku do vzduchu a zarazil ho. „Odpusť, měl bych se nejdřív představit. Jsem Serafín Meleský, Nejvyšší princ tranaviánský.“

„Já jsem otec Alexej,“ řekl muž. „A ano, i těm, kteří nevstupují do armády, se dostane alespoň částečného výcviku. Považujeme to za nezbytné.“

Možná, že taková taktika byla nezbytná zde v Kaljazinu, ale tranaviánské hranice válka dosud nikdy nepřekročila. Serafína ale především překvapil zdvořilý tón, s jakým mu zajatec odpověděl.

„Svatá válka, jež zuří už takřka sto let, si žádá výjimečná opatření,“ pokračoval Alexej.

„No jistě, my jsme přece ti oškliví kacíři, jež je nutné vymazat z povrchu zemského. A vy jen děláte to, co je nezbytné, že?“ ušklíbl se Serafín.

Kněz jen pokrčil rameny: „Jak říkáte.“

Osťa se celá ošívala. Serafín si zastrčil ruce do kapes a usmál se na zajatce.

„Takže vy tu teď máte svá vlastní kouzla? Pověz mi, kolik máte vlastně mágů – nebo jak vy jim říkáte, svatodějů? Kolik se jich tu v Kaljazinu schovává? O té dívce už víme a je zbytečné ji krýt. Za méně než den ji dopadneme.“

Starý kněz se usmál. „Ano, říkáme jim svatodějové. Ale nemám žádné informace, které by vám byly ku prospěchu, mladý princi.“

Serafín se zamračil. Bylo by snazší, kdyby se ho ten muž snažil poučovat, takže by se na něj mohl po právu rozhněvat, ale nic takového se mu v hlase neozývalo.

Nehodlal páčit odpovědi násilím, ne právě teď a ne zrovna z tohoto muže. To ten chlapec s šípem v noze kryl mladou svatodějku a pomohl jí uprchnout. To s ním si musí promluvit.

Serafín pokynul jednomu z vojáků, aby kněze odvedl.

„Chceš teď vyslechnout někoho dalšího?“ zeptala se Osťa.

„Ne.“ Serafín zachytil pohled Kašpara, který stál nedaleko a vybavoval se s jedním z jejich mágů. Mávl na něj, aby přišel. „Poslyš, tihle nábožní lidé pijí víno, že?“

Osťa jen pokrčila rameny.

„Sklepy jsou plné sudů s vínem,“ ozval se Kašpar.

Serafín rychle přikývl. „Skvělé. Než skončí tahle noc, chci se zpít do němoty.“

4

NADĚŽDA LAPTĚVA

Horz uloupil z područí bohyně Mjesty hvězdy i nebesa, a ona mu to nikdy neodpustila. Vždyť kde jinde by mohl spočívat Měsíc než na nebesích?

– Božský kodex, 5:26

„Rozhodně není mou chybou, že sis vyvolila děcko, které spí jako špalek. Pokud zemře, bude to tvoje chyba, ne moje.“

Naďa znala i lepší způsoby probuzení než prostřednictvím hlasů hašteřících se bohů ve své hlavě. Bleskurychle se posadila. Jejím očím chvíli trvalo, než se přizpůsobily rychlé reakci těla.

Zmlkněte!

Nebylo úplně moudré poroučet bohům, ale stalo se. Naďa pocítila vlnu pobaveného pohrdání, ale neozvalo se už ani slovo. Došlo jí, že ten, jehož hlas ji vzbudil, byl Horz, bůh hvězd a nebes. Často býval protivný, ale obvykle nechával Naďu na pokoji.

Za normálních okolností komunikoval se svým vyvoleným svatodějem jen jediný bůh. Kdysi dávno žila svatodějka jménem Xenia Mirokina, již si vyvolila Devonja, bohyně lovu, a obdařila ji navíc nebývalým střeleckým umem. Také Věnceslav si před dávnými časy vybíral své vlastní svatoděje, ale jejich jména se nedochovala a on o nich nikdy nemluvil. Z historie nebyl znám jediný případ, kdy by svatoděj promlouval s víc než jedním bohem. To, že Naďa dokázala komunikovat s celým panteonem, byla záhada, kterou ani kněží nedokázali rozumně vysvětlit.

Možná že existovali i starší bohové, kteří se vzdali dohledu nad světem a ponechali jej v péči mladších. To ale nikdo nevěděl jistě. Bylo známo pouze dvacet současných bohů, jejichž lidskou podobu zachycovaly nejrůznější obrazy a řezby, avšak ve skutečnosti nikdo netušil, jak vypadají. Žádný svatoděj dosud neměl příležitost pohlédnout bohům do tváře. Ani světec, ani kněz.

Každý z bohů ovládal jistý druh magické síly, kterou mohl příležitostně Nadě propůjčit. Někteří z nich byli velmi vstřícní, další se drželi zpátky. Kupříkladu ještě nikdy nehovořila s Mjestou, bohyní Měsíce. Ani si nebyla jistá, jakou moc by jí tato bohyně mohla propůjčit, kdyby se rozhodla využít právě její pomoc.

Přesto, že dokázala mluvit s mnoha bohy, vždy měla na paměti jedinou bohyni, která ji k jejímu osudu předurčila: byla to Marženja, bohyně smrti a magie, ta, jež si ji vyvolila a očekávala od ní plné nasazení pro svůj úkol.

Naďa zaslechla ze tmy nezřetelné hlasy. Spolu s Annou si našly opuštěné místo v mlází pod vzrostlými borovicemi a rozbily zde svůj stan, ale jak to teď vypadalo, nebylo tu úplně bezpečno. Naďa sáhla pod deku a vytáhla svůj vorjen. Druhou rukou šťouchla do Anny.

Pak si dřepla před vchodem stanu. Nahmatala korálky na krku. Začala neslyšně odříkávat modlitbu a od úst se jí vznesly malé obláčky kouře ve tvaru náboženských symbolů. V temnotě před sebou viděla jakési postavy, ale byly ještě daleko. Nedokázala určit, kolik jich je. Snad dvě? Pět? Deset? Když si pomyslela, že je mohli dohonit Tranaviánci, srdce se jí rozbušilo.

Anna se vyhrabala z deky a přiklekla vedle Nadi. Naďa stiskla v ruce vorjen, ale ani se nehnula. Pokud si neznámí dosud nevšimli jejich stanu, možná, že dokáže zařídit, aby zůstal jejich zrakům skryt úplně.

Ale Anna ji popadla za předloktí.

„Počkej,“ zašeptala a z úst přitom vydechla do mrazu obláček páry. Ukázala na temnou skvrnu ve křoví vedle tajemné skupiny.

Naďa přitiskla palec k Božidařinu korálku a v té chvíli se její oči začaly přizpůsobovat tmě, až za malou chvíli viděla tak dobře, jako by byl jasný den. Musela se ovládnout a přemoct nával strachu, protože její obavy byly rázem potvrzeny. Blížící se muži byli oděni do tranaviánských uniforem. Ale nebyla to celá setnina. Vlastně působili značně omšele. Jako by se zatoulali od zbytku vojska a zabloudili.

Co ji však zaujalo ještě víc, byl jakýsi chlapec, který zpovzdálí mířil na skupinu mužů svým lukem.

„Můžeme zmizet dřív, než si nás všimnou,“ špitla Anna.

Naďa už téměř přikývla a zastrčila vorjen zpátky do pouzdra, ale právě v té chvíli chlapec vypálil a mezi stromy se strhl boj. Naďa nehodlala obětovat nevinný život jen kvůli vlastní zbabělosti. Znovu už ne.

Přes Anniny protesty vyslovila modlitbu a stiskla Horzův korálek se symbolem souhvězdí. Od úst se jí vznesl celý houf symbolů jako blyštivý oblak kouře a v ten okamžik všechny hvězdy na nebi zhasly.

No tedy, takhle jsem to úplně nemyslela, pomyslela si Naďa a překvapeně zamrkala. Příště bych asi měla být konkrétnější, a ne žádat Horze, aby „něco“ udělal.

Svět se ponořil do naprosté temnoty a Anna nešťastně vzdychla.

„Zůstaň tady,“ sykla na ni Naďa a sebevědomě vykročila do černé noci.

„Naďo,“ ozval se za ní Annin vzdech.

Musela se pořádně soustředit, protože potřebovala vyslat ještě třetí modlitbu, tentokrát k Božetěchovi. Božetěcha bylo obvykle těžké zastihnout, bůh rychlosti totiž paradoxně na všechny modlitby odpovídal neuvěřitelně pomalu. Ale Nadě se naštěstí tentokrát povedlo upoutat jeho pozornost a vzápětí mohla pronést zaříkadlo, které jí umožňovalo pohybovat se rychlostí divého kaljazinského vichru.

Předtím počítala špatně; po lese se rozptýlilo celkem šest Tranaviánců. Když Naďa dorazila k chlapci a dotkla se jeho ramene, překvapeně upustil kuš a zmateně se rozhlédl.

V té tmě nemohl vůbec nic vidět, zato ona ano. Když se otočil přibližně směrem k ní s taseným zahnutým mečem, Naďa uskočila stranou. Široce se rozmáchl a Naďa ho nasměrovala přesně na Tranaviánce, který přímo k nim naslepo utíkal. Teď se museli střetnout.

„Najdi i ty ostatní,“ sykla jí v hlavě Marženja. „Všechny je zab.“

Úplná a nemilosrdná zkáza.

Vyběhla k další postavě ve tmě a bodla ji vorjenem do lebky přímo pod uchem.

To bylo snadné, pomyslela si. Ale ještě zdaleka nebyl konec.

Z rány začala prýštit krev na druhého Tranaviánce, který zděšeně vykřikl. Ale dřív, než si muž stačil uvědomit, co se přihodilo jeho společníkovi, srazila ho k zemi vysokým výkopem, který ho zasáhl přímo do čelisti. Než se vzpamatoval, podřízla mu krk.

Ještě tři. Nemohli se dostat daleko. Naďa znovu stiskla Božidařin korálek. Bohyně zraku jí vmžiku ukázala, kam zmizeli zbývající Tranaviánci. Chlapec s mečem mezitím zvládl ve tmě dva z nich zabít. Toho posledního sice Naďa neviděla, ale cítila, že je blízko a rozhodně naživu.

Vtom cosi vrazilo do Nadi zezadu a vzápětí ucítila na hrdle chladivé ostří. Kdosi stál za ní a držel ji v šachu. Před ní se objevil chlapec, opět s kuší v ruce. Díkybohu s ní alespoň nemířil na Naďu. Bylo jasné, že nedokáže přesně určit, kde Naďa je. Podle vzhledu poznala, že to není Kaljazinec, ale Akolan.

Válka mezi sousedy přivedla do bitvy spoustu Akolanů, kteří vycítili příležitost přivydělat si jako žoldáci pro tu či onu stranu. Většinou však stranili spíš Tranaviáncům, jednoduše proto, že šlo o zemi s příznivějším klimatem. Jen málokdy se potomci pouště dobrovolně vydávali do hlubokých kaljazinských závějí.

Chlapec promluvil řečí, které nerozuměla. Choval se uvolněně, bez ohledu na to, že měl právě za sebou tuhý boj. Čepel na Nadině hrdle se zaryla o něco hlouběji. Přímo za hlavou se jí ozval druhý hlas, dívčí, který chlapci odpověděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříšní světci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.