Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Hra

Vydání první

Copyright © 2019. The Play by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2338. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Play vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2020 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1307-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1308-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Elle Kennedy

HRA

Cyklus Briar U (3)

Sarah J. Maasové za její podporu a nadšení.

A za to, že mi připomíná, proč píšu.

1. kapitola

Hunter

Tahle párty stojí za hovno.

Asi jsem měl radši zůstat doma, jenže v poslední době to u nás „doma“ vypadá spíš jak na natáčení reality show o Kardashiankách. Kvůli třem holkám, s kterými bydlím, náš barák přetéká estrogenem.

Na druhou stranu ani v domě Théty Bety Ný není o estrogen nouze, je to ale ten druh estrogenu, za kterým se smím táhnout. Všechny moje spolubydlící jsou zadané, takže od nich musím držet ruce pryč.

Stejně tak musíš držet ruce pryč od všech těchhle ženských…

Pravda. Uvalil jsem sám na sebe celibát, takže musím držet ruce dál od všech.

Nabízí se proto otázka – Když v lese spadne strom a vy nemůžete na párty sesterstva nikoho ojet, dá se to ještě pořád považovat za párty?

Sevřu pevněji červený plastový kelímek, který mi do ruky právě vrazil kámoš a spoluhráč Matt Anderson.

„Díky,“ zamumlám.

Napiju se a ušklíbnu. Pivo chutná jako voda, ačkoli je to možná dobře. Aspoň nebudu v pokušení vypít víc než jedno. Zítra nám trénink, začíná až v deset dopoledne, chci ale zajet na stadion aspoň o dvě hodiny dřív, abych trénoval golfový úder.

Vzhledem k tomu, jak katastrofálně dopadl loňský rok, jsem se zapřisáhl, že pro mě bude hokej vždycky na prvním místě. V pondělí začíná nový semestr, příští týden máme první utkání a já se cítím namotivovanej. Loni se Briar do národního mistrovství nedostal, a to čistě mojí vinou. Letošní sezóna bude jiná.

„Co si myslíš o týhle?“ Matt nenápadně kývne k roztomilý holce v mrňavých boxerkách a světle růžovým tílku. Nemá podprsenku a přes tenkou látku jí vystupují tuhé bradavky.

Okamžitě se mi seběhnou všechny sliny.

Už jsem se zmínil, že jsem na pyžamový párty? Jop jop. Neměl jsem sex skoro pět měsíců a třeťák zahajuju na párty, na kterou každá přítomná holka přišla v podstatě v několika nitkách. Nikdy jsem o sobě netvrdil, že jsem chytrej.

„Je to kus,“ uznám. „Jdi do ní.“

„Bych šel, jenže…“ Zamručí. „… se kouká po tobě.“

„No, tak u mě má smolíka,“ odpovím a pokrčím rameny. „Klidně za ní zajdi a vyřiď jí to.“ Dobrosrdečně ho dloubnu do paže. „Určitě v tobě uvidí dostatečnou cenu útěchy.“

„Cha! Neser. Já žádná cena útěchy nejsem. Jestli na mě nechce vlízt sama, najdu si nějakou, která to chtít bude. O pozornost holek nepotřebuju soutěžit.“

Právě proto mám Matta rád – na ledu je soutěživej parchant, ale mimo kluziště je slušnej kluk. Hokej hraju celý život a už jsem měl spoluhráče, kteří by bez váhání přebrali klukovi holku, nebo ještě hůř, za zády mu ji ojeli. Hrál jsem s klukama, kteří považovali fanynky za zboží na jedno použití a kteří se o holky dělili jak o krabičku Tic Tacu. S kluky bez respektu k ženám a s mizerným úsudkem.

Na Briaru mám ale to štěstí, že hraju se samými slušnými kluky. Jasně, v každým týmu se objeví jeden nebo dva pitomci, ale většinu party tvoří fajn kluci.

„Jo, to nebude tak těžký,“ souhlasím. „Ta hnědovláska na druhý hodině si právě představuje, jak na tobě rajtuje.“

Při pohledu na holku v krátké bílé noční košili a s křivkami na těch správných místech uznale rozevře hnědé oči. Holka zčervená, když se na sebe podívají, stydlivě se usměje a zvedne kelímek v němém přípitku.

Matt se za ní bez ohlédnutí vydá. Nedivím se mu.

Obývák je narvanej holkama ve spodním prádle a klukama v pyžamech ve stylu Hugha Hefnera. Netušil jsem, že má tahle párty nějaké téma, takže mám na sobě kapsáčové kraťasy a bílé tílko a tak mi to vyhovuje. Většina přítomných kluků stejně vypadá v těch ohozech ujetě.

„Bavíš se?“ Hudba sice řve, ale ne tak hlasitě, abych tu holku neslyšel. Tu, kterou si původně prohlížel Matt.

„Jo. Dost dobrá účast.“ Pokrčím rameny. „DJ taky ujde.“

Přisune se blíž. „Jsem Gina.“

„Hunter.“

„Vím, kdo jsi.“ Do hlasu se jí vkrade soucit. „Byla jsem na tom konferenčním finále proti Harvardu, když ti ten debil zlomil zápěstí. Nechápu, že to udělal.“

Já jo. Ojel jsem mu holku.

To si samozřejmě nechám pro sebe. Ne že bych to udělal záměrně. Když jsem s tou holkou spal, netušil jsem, kdo to je. Ona ale očividně moc dobře věděla, kdo jsem já. Chtěla se pomstít svému příteli, to jsem ovšem nevěděl a zjistil jsem to až ve chvíli, kdy se na mě vrhl uprostřed druhého nejdůležitějšího utkání sezóny, toho, které mělo rozhodnout, kdo postoupí na mistrovství, tedy na ten nejdůležitější turnaj vysokoškolské ligy. Výsledkem rvačky na ledě bylo moje zlomené zápěstí. Ten hajzl z Harvardu mi ho nechtěl zlomit, ale stalo se a já byl najednou ze hry. Stejně jako náš kapitán Nate Rhodes, kterého vyloučili za to, že se na moji obranu začal s protihráči prát.

Proberu se ze vzpomínek. „Byl to mizernej konec sezóny,“ uznám.

Její ruka si najde cestu na můj pravý biceps. Mám teď paže obrovské, jestli to můžu sám o sobě říct. Když nemáte sex, dřít v posilovně je jediný způsob, jak si zachovat zdravý rozum.

„To mě mrzí,“ zavrní Gina. Sjede mi prsty po paži, až mi z toho hoří kůže.

Málem nahlas zasténám. Zatraceně, jsem tak nadrženej, že mi napůl stojí jenom z toho, že mě holka hladí po paži.

Vím, že bych měl tu její ruku odstrčit, ale už je to hodně dlouho, co se mě někdo dotýkal jinak než platonicky. Doma po mně spolubydlící v jednom kuse sahají, ale nic sexuálního v tom není. Brenna mě ráda tu a tam z legrace plácne nebo štípne do zadku, kdykoli se na chodbě mineme, ne však proto, že by mě chtěla. Je jenom oprsklá.

„Chceš jít někam, kde bude větší klid, a popovídat si nebo tak?“ navrhne Gina.

Jsem na tomhle světě už dost dlouho, aby mi bylo jasné, co „popovídat si nebo tak“ v holčičí řeči znamená.

1) Moc povídání nebude.

2) Bude hodně „nebo tak“.

Gina by to nemohla dát jasněji najevo, ani kdyby držela ceduli s nápisem „OJEĎ MĚ!“ Dokonce si při té otázce olízla rty.

Vím, že bych měl říct ne, ale představa, že bych se teď vrátil domů a vyhonil si ho u sebe v pokoji, zatímco se moji spolubydlící dívají na maraton starých řad reality show The Hills, mě zrovna neláká. Proto odpovím: „Jasně,“ a vyjdu s Ginou z místnosti.

Skončíme v mrňavé pracovně s gaučem, několika knihovnami a pracovním stolem u zdi pod oknem. Je tu překvapivě prázdno. Bohové večírků se nad mojí sexuálně abstinující maličkostí smilovali a zajistili nám nebezpečné soukromí, kterému bych se měl spíš vyhýbat. Místo toho ležím na gauči a Gina mě líbá na krku.

Její měkounká košilka se mi otře o paži. Je skoro pornografický, jak příjemný ten lehounký dotek je. V poslední době mě vzrušuje úplně všechno. Tuhle se mi postavil při reklamě na dózy na potraviny, která na mě vyskočila na YouTube, protože mamina v tý reklamě loupala banán. Pak ho nakrájela na kousky a ty uložila do dózy, a ani ta příšerná symbolika mě nezastavila, abych si ho nad Banánovou madam nevyhonil. Ještě pár měsíců a začnu souložit s jablečnými koláči, které každou neděli peče moje spolubydlící Rupi.

„Moc hezky voníš.“ Gina se zhluboka nadechne, pak vydechne a její dech mě zalechtá na krku. Znovu ke mně přisaje rty, cítím je na krku horké a vlhké.

Je tak příjemný ji držet na klíně. Osedlala si mě vypracovanými stehny, tělo zakryté saténovou košilkou má horké a samou křivku.

Musím to zastavit.

Dal jsem slib sobě i svému týmu, ačkoli to nikdo z nich po mně nechtěl a všichni si myslí, že jsem magor, že se o abstinenci vůbec snažím. Matt mi na rovinu oznámil, že nevěří, že když potlačím sexuální pudy, bude to mít na výkon v zápasech jakýkoli vliv. Já si ale myslím, že ano, a pro mě je to hlavně otázkou principu. Kluci si mě zvolili za kapitána. Beru tu zodpovědnost hodně vážně a z osobní zkušenosti vím, že mi ženy umí stoupnout do hlavy. Kurvení mi loni vyneslo zlomený zápěstí. Nehodlám to opakovat.

„Gino, já –“

Přeruší mě tím, že přitiskne rty na moje, a pak už se líbáme a hlava se mi začne točit. Chutná po pivu a žvýkačkách. A její vlasy, které jí jako hustá zrzavá opona spadají přes jedno rameno, voní po jablkách. Hmm, nejradši bych si ji celou vychutnal.

Naše jazyky spolu tančí, polibek se prohloubí, zdivočí. Hlava se mi točí, jak ve mně bojuje chtíč s nespokojeností. Nedokážu rozumně uvažovat. Jsem tak tvrdej, až to bolí, a Gina to zhoršuje tím, jak se mi otírá o rozkrok.

Ještě třicet vteřin, slíbím si. Třicet vteřin a pak přestanu a dál to zajít nenechám.

„Strašně tě chci.“ Znovu se mi přisaje rty ke krku a pak, sakra, rukou sklouzne mezi nás. Přes kraťasy mě vezme do ruky a já se málem rozbrečím rozkoší. Už je to dlouho, co se mýho ptáka dotýkala ruka, která nebyla připevněná k mýmu tělu. Je to tak příjemný, že by to mělo být nelegální.

„Gino, ne,“ zasténám. Stojí mě poslední zbytky pevný vůle, abych její ruku odsunul. Můj pták zaprotestuje tím, že mi prvními kapkami vzrušení zmáčí boxerky.

Tváře jí zrudnou. Oči se jí lesknou. „Proč ne?“

„Já… si od tohohle dávám pauzu.“

„Od čeho?“

„Sexu.“

„Co s ním?“

„Nemám ho.“

„Co nemáš?“ Vypadá stejně zmateně, jako se já cítím mizerně.

„Nemám sex,“ vysvětlím zachmuřeně. „Jako že jsem se ho teď na čas vzdal.“

Svraští obočí. „Ale… proč?“

„To je na dlouho.“ Odmlčím se. „Vlastně až na tak dlouho ne. Chci se letos soustředit na hokej a sex mě až moc rozptyluje. To je vlastně tak nějak všechno.“

Na dlouho se odmlčí. Pak se dotkne mojí tváře a palcem mi přejede po strništi na čelisti. Olízne si rty a já se málem udělám do kalhot.

„Jestli se bojíš, že budu chtít něco víc, tak nemusíš. Chci jenom sex. Mám tenhle semestr šíleně moc přednášek a na vztah nemám čas.“

„O vztah tu nejde,“ snažím se jí to vysvětlit. „Jde o sex celkově. Jakmile ho mám, nechci se ho vzdát. Nechám se rozptýlit a –“

Znovu mi skočí do řeči. „Fajn. Tak sex nebude. Jenom tě vykouřím.“

Málem se udusím vlastním jazykem. „Gino –“

„Neboj. Taky se přitom udělám. Orál mě neskutečně vzrušuje.“

Tohle jsou muka.

Čirá a nefalšovaná muka.

Hledá armáda nápady, jak někoho zlomit? Dejte jim vysokoškoláka se stanem v kalhotách a posaďte mu do klína sexy kočku, která mu poví, že nechce nic než nezávazný sex a vykouřit mu ho, protože ji to strašně vzrušuje.

„Promiň,“ zachroptím. Pak se mi podaří ještě náročnější úkol, když si ji stáhnu z klína a vstanu. „Na… tohle teď nemám.“

Zůstane sedět a jenom si mě měří nevěřícným pohledem s náznakem… asi to bude soucit. Proboha. Ta holka mě kvůli celibátu lituje.

„Promiň,“ omluvím se znovu. „A abys věděla, seš fakt ta nejrajcovnější holka na týhle párty a moje rozhodnutí s tebou nemá co dělat. Dal jsem si v dubnu slib a chci ho dodržet.“

Gina se kousne do spodního rtu. Pak se její výraz k mému překvapení změní v uznalý.

„Nebudu ti lhát,“ prohlásí, „ale udělal jsi na mě docela dojem. Moc kluků by se dvakrát nerozmýšlelo, kdyby si měli vybrat mezi celibátem a mnou.“

„Moc kluků taky není tak pitomých jako já.“

S pobaveným úsměvem vstane. „Tak asi zatím ahoj, Huntere. Ráda bych ti slíbila, že na tebe počkám, ale i holky mají svoje potřeby. A ty moje se očividně neshodují s tvými.“

Se smíchem vyběhne z pracovny a já se dívám, jak se jí s každým krokem pohupuje zadek.

Prohrábnu si vlasy oběma rukama a mlčky zasténám do dlaní. Nevím, jestli mám být na sebe pyšnej, nebo si nakopat za to, jak debilní rozhodnutí jsem to udělal.

Většinou mi to opravdu pomáhá soustředit se na hokej. Veškerou sexuální frustraci si vybíjím na ledu. Jsem rychlejší a silnější než o loňské sezóně a na branku pálím skoro zoufale. Střely zasahujou svůj cíl, skoro jako by chtěly vzdát hold mýmu trpícímu penisu. A uznat, že si jeho oběť zaslouží uznání.

Potrvá to jenom do konce sezóny, připomenu si v duchu. Už jenom sedm měsíců a na konci budu mít za sebou rok celibátu. A pak se odměním létem plným sexu.

Létem plným nádhernýho, dekadentního, nekonečnýho sexu.

Mám už svojí pravačky plný zuby. Pravda, moc si nepomáhám, když se nechávám pokoušet sexy holkama ze sesterstev.

Poprvé po dlouhé době se těším, až začnou přednášky. Snad budu mít tenhle semestr tolik práce, že se v ní utopím. Domácí úkoly, extra čas na ledu, tréninky a zápasy – hodlám se soustředit jenom na tohle. A už nebudou žádné párty v domech sesterstev.

Vyhýbat se pokušení je jediný způsob, jak se soustředit na sport a udržet péro v kalhotách.

2. kapitola

Demi

„Zamkni,“ přikážu svému příteli Nicovi, když za námi zavře dveře ložnice. To, že moje sesterstvo pořádá dneska večírek, neznamená, že je můj pokoj taky přístupný veřejnosti. Když jsme tu posledně pořádali párty a zapomněla jsem zamknout, zašla jsem si nahoru pro svetr a zjistila, že se v mém pokoji odehrává trojka. Jeden ze dvou kluků měl dokonce tu drzost, že mého jednookého plyšového pandu Fernanda strčil té holce pod zadek. Chápete, aby se jim líp provedl dvojitý průnik, ke kterému se tam schylovalo.

Už se to nebude opakovat, Fernando, slíbím kamarádovi z dětství a přesunu ho na noční stolek, abych udělala místo svému příteli.

Nico padne na postel, položí si paži přes obličej a unaveně vydechne. Večírek nestihl, protože musel pracovat, ale cením si toho, že po směně přijel za mnou, místo aby se vrátil do garsonky, kterou si v Hastingsu pronajímá. Městečko se nachází asi deset minut autem od kampusu Briarovy univerzity, takže to není až tak daleko. Vím ale, že by pro něj bylo jednodušší, kdyby se vrátil domů a šel spát.

„Jsi unavený?“ mlasknu soucitně.

„K smrti,“ odpoví tlumeně. Předloktím si zakrývá oči, proto mu na ně nevidím, mám však aspoň příležitost vychutnávat si pohledem jeho tělo, aniž by si mě za to dobíral.

Nico je vysoký a štíhlý, stavěný jako basketbalista. Na střední sice hrál na pozici rozehrávače, nezískal však basketbalové stipendium a nikdy nebyl tak dobrý, aby nastoupil do NBA. Podle mě mu na tom tolik nezáleží. Košíkovou hrál s kamarády ze střední jako koníček, jeho skutečnou vášní jsou však auta. V současné době se žádnému sportu nevěnuje, přesto je ve skvělé kondici. Pracuje ve stěhovací firmě, takže pohybu a posilování má při přenášení krabic a nábytku víc než dost.

„Chudáčku,“ zamumlám. „Tak já se o tebe postarám.“

S úsměvem začnu na spodní části jeho těla a vypracuju se směrem vzhůru. Zuju mu boty, rozepnu opasek a stáhnu mu kalhoty. Posadí se, aby mi pomohl s mikinou, a zase se zhroutí na postel. Teď je do pasu nahý, na sobě jenom boxerky a ponožky, paží si znovu zakryje obličej, aby chránil oči před světlem.

Slituju se nad ním, zhasnu lustr a rozsvítím lampičku na nočním stolku. Pokoj se ponoří do měkkého světla.

Posadím se vedle něj, na sobě jenom černou hedvábnou košilku, kterou jsem si vzala na večírek.

„Demi,“ zamumlá, když mu začnu líbat krk.

„Hmm?“

„Na tohle jsem moc utahanej.“

Vyjedu ústy podél jeho hranaté čelisti, hrubé vousy mě škrábou do rtů. Dorazím k ústům a něžně ho políbím. Polibek mi oplatí, ale jenom zlehka. Pak znovu unaveně zasténá.

„Zlato, vážně, nemám vůbec sílu. Pracoval jsem čtrnáct hodin v kuse.“

„Tak to oddřu já,“ zašeptám, ale když mu sjedu rukou k rozkroku, není v něm ani stopy po životě. Z jeho nádobíčka zbyla zplihlá nudle.

„Jindy, mami,“ slíbí ospale. „Co kdyby sis pustila nějaký ten svůj úchylný seriál?“

Polknu zklamání. Neměli jsme sex už víc než týden. Nico pracuje o víkendech a několik večerů i během týdne, ale zítra má volno, tohle je tak jedna ze vzácných sobot, kdy bychom mohli zůstat vzhůru o něco déle a trochu si užít.

Akorát že od chvíle, kdy si lehl, se ani nepohnul.

„Dobře,“ ustoupím a převalím se, abych si vzala notebook. „Poslední díl byl Děti, které vraždí, ale nepamatuju si, jestli ses se mnou díval na ten předchozí – Klauni, kteří vraždí…?“

Nico tiše chrápe.

Paráda. Je sobota večer, dole je večírek v plném proudu a ještě není ani deset. Můj sexy přítel zařezává na posteli a já se právě chystám podívat na další díl pořadu o vrazích. Sama.

Můj život je vysokoškolský sen. Hurá.

Aby to bylo ještě horší, je tohle poslední víkend bez stresu, další bude bůhvíkdy. V pondělí začíná podzimní semestr a letos mám nabitý program. Jsem v přípravce na medicínu, proto během svých posledních dvou let na Briaru potřebuju vynikat, abych se dostala na lékařskou fakultu. Nebudu mít ani zdaleka tolik volna, kolik bych si přála, abych mohla s Nicem trávit trochu času.

Střelím pohledem po té chrápající hromádce. Nezdá se, že by mu vyhlídka na nedostatek společně stráveného času vadila. Možná se není čemu divit. Jsme spolu od osmičky. Náš vztah byl během těch let jednou nahoře, jednou dole, několikrát jsme se rozešli, ale každou překážku jsme překonali a přežijeme i tohle.

Vlezu si pod přikrývku, což je docela náročný úkol, protože ji z druhé strany zatěžuje Nicovo velké tělo. Položím si počítač na klín a pustím si další epizodu oblíbeného dokumentu. Moc ráda bych řekla, že se na tenhle pořad dívám čistě kvůli jeho psychologické složce, ale… co si to nalhávám? Je zvrácený a mně se to líbí.

Ložnici naplní zlověstná hudba následovaná známým monotónním hlasem britského moderátora, který mi oznamuje, že mě čeká šedesát nádherných minut informací o dětech, které vraždí.

Zbytek víkendu uplyne jako voda. V pondělí ráno mě čeká první přednáška třetího ročníku a je to předmět, na který se moc těším – abnormální psychologie. Na ten předmět se mnou dokonce budou chodit moji dva kamarádi. Už na mě čekají na kamenných schodech obrovské budovy porostlé břečťanem.

„Holka, sekne ti to!“ Pax Ling mě obejme, mlaskavě mi dá pusu na tvář a štípne mě do zadku. Mám na sobě džínové šortky a proužkované tílko, protože dneska je venku snad milion stupňů. Ne že bych si stěžovala na to, že je v září horko jako v létě. Pal do mě teplo, brouku.

„To, co ty kraťasy prováděj s tvýma nohama…,“ pochvaluje si Pax.

TJ Bukowski vedle něj obrátí oči v sloup. Když jsem je představila, TJ nebyl z přidrzlého Paxe zrovna nadšený. Nakonec si ho však oblíbil a teď jsou z nich přátelé, přestože to občas působí, že se spíš nesnášejí. Je to legrační.

„Taky ti to moc sluší,“ oznámím Paxovi. „Moc se mi líbí ta košile.“

Zatahá se za límeček hráškově zelené košile. „To je Gucci, holka. Se sestrou jsme byli teď o víkendu v Bostonu a trochu tam rozhazovali. Ale co, stojí to za to, ne?“ Zatočí se dokola, aby nám tu svoji novou košili ukázal.

„To teda,“ souhlasím.

TJ si nadhodí batoh na rameni. „Tak jdeme. Nechceme přece přijít na první hodinu pozdě. Andrewsová je prej dost ostrá.“

Zasměju se. „Máme ještě čtvrt hodiny čas. Nenervuj se.“

„Opravdu jsi právě řekla Thomasu Josephovi, aby se nenervoval?“ vydechne udiveně Pax. „Vždyť to je jeho základní nastavení.“

Nemýlí se. TJ je chodící a mluvící koule nervozity.

TJ nás zpraží pohledem. Nemá rád, když si z něj utahujeme, zvlášť z jeho úzkostných stavů, proto ho chytím za ruku a povzbudivě ji stisknu. „Netrucuj, brouku. Jsem ráda, že jsi takový paranoik. Díky tomu aspoň nikdy nikam nechodím pozdě.“

Pousměje se a stiskne mi ruku. S TJem jsme se poznali v prváku, když jsme bydleli na stejné koleji. Moje spolubydlící byla naprosto nesnesitelná, takže se pro mě jeho pokoj stal takovým útočištěm. Není to člověk, s kterým by se vycházelo snadno za všech okolností, ale od prvního dne je mým dobrým kamarádem.

„Stůůůůůj!“

Svěží ranní vzduch prořízne ženské zaječení. Otočím se a vidím, jak se po pěšině lemované stromy řítí drobná holka. Na sobě má černé šaty po kolena s řadou velkých bílých knoflíků uprostřed. Nad hlavou mává plastovou krabičkou na jídlo.

Kousek od schodů se zarazí tmavovlasý kluk. Je vysoký a viditelně ve formě, přestože má na sobě tlustou šedou mikinu s logem Briarovy univerzity. Pohledný obličej se mu svraští, když si uvědomí, že ta křiklounka uhání za ním.

Holka se před ním zastaví. Neslyším, co jí říká, ale odpoví mu zřetelně a hlasitě. Určitě musí být jednou z nejhlasitějších lidí, na které jsem kdy natrefila.

„Připravila jsem ti oběd!“ S širokým úsměvem mu podá krabičku, jako by to byl svatý grál.

Kluk naopak působí otráveně, jako by mu místo jídla podávala pytel psích bobků.

To myslí vážně? Jeho přítelkyně mu přinesla oběd, a on ji ani vděčně neobejme? Debil.

„Toho kluka nesnáším,“ zamumlá TJ.

„Ty ho znáš?“ Nedokážu skrýt pochybovačný výraz. TJ se se sportovci obvykle nekamarádí a právě teď se stoprocentně díváme na jednoho z nich. Prozrazují ho široká ramena.

„To je Hunter Davenport,“ ozve se Pax tónem, který si můžu bez nejmenších pochyb přeložit jako: Panebože, nejradši bych toho kluka celýho olízal.

No jasně, už teď má v očích zasněný pohled. „Kdo je Hunter Davenport?“ zeptám se.

„Je v hokejovém týmu.“

Trefila jsem se. Věděla jsem, že je sportovec. To ta ramena, lidi.

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ přiznám lhostejně.

„O nic jsi nepřišla. Je to jenom další zazobanej arogantní sportovec,“ prohlásí TJ.

Povytáhnu obočí. „Co proti němu máš?“ TJ se obvykle takhle urážlivě o sportujících studentech nevyjadřuje. Nebo vlastně o nikom, jen si občas rýpne do Paxe.

„Nic. Jenom si myslím, že je odpornej. Loni jsem ho v knihovně přistihl, jak tam šuká s nějakou děvkou. Byl úplně oblečenej, jenom kalhoty si stáhl, takže mu ven trčela půlka zadku. Ojel ji o zeď v jedný ze studoven.“ TJ znechuceně potřese hlavou.

I já jsem znechucená, ale hlavně kamarádovým neurvalým popisem Davenportovy společnice. „To slovo nepoužívej, prosím. Víš dobře, že nemám ráda, když se někdo takhle odporně vyjadřuje o ženách.“

TJ okamžitě vycouvá. „Máš pravdu, promiň. Nebylo to ode mě hezký. Když už, tak děvkař je tu Davenport. Ten vleze na všechno.“

„Proč by měl být kdokoli děvkař?“

„Já bych na něj klidně vlezl,“ pronese Pax nepřítomně. Nespouští oči z tmavovlasého hokejisty, který se ještě pořád hádá se svojí přítelkyní.

Holka mu pořád cpe krabičku do ruky a on jí to stále vrací. Podle mě jí říká, že nemá na jídlo čas, protože mu ječákem odpoví: „Na jídlo je vždycky čas, Huntere! Ale víš co? Fajn. Tak nejez. Promiň, že se starám o tvoji výživu!“

Pobaveně zvednu ruce k puse a zařvu: „Tak už si ten oběd sakra vezmi!“

Davenport se ke mně otočí. Zamračí se.

Holka se naopak rozzáří. „Děkuju!“ Naposledy mu strčí krabičku do ruky a odběhne. Nízké podpatky jejích lodiček jako stepařské boty klapou po dlažebních kostkách, které pokrývají většinu starobylého kampusu.

Hokejista mě zpraží pohledem a dojde k nám. „Vůbec netušíš, cos to provedla,“ zavrčí na mě. Hlas má hlubší, než bych čekala, hezky chraplavý. Zvedne krabičku. „Právě jsme nastavili precedent. Bude mi chystat obědy celej semestr.“

Obrátím oči v sloup. „Páni, tak to jí promiň, že se stará o tvoji výživu.“

S povzdechem se vydá pryč, pak se ale zarazí. „A hele, nazdar, jak to jde?“ prohodí k Paxovi.

Mému kamarádovi padne brada až na bílé tenisky. I ty vypadají nově, takže košile asi nebude to jediné, co si v Bostonu koupil.

„Čau,“ vyhrkne Pax, viditelně omráčený, že byl osloven přímo on sám.

„O minulým semestru jsi se mnou chodil na přednášku o alternativních médiích. Jax, že jo?“

Nevěřím vlastním očím, když Pax přitrouble přikývne.

„Ty taky chodíš na abnormální psychologii?“

„Jo,“ vydechne Pax.

„Super, tak to se uvidíme uvnitř.“ Davenport poplácá Paxe po rameni a vyběhne po schodech k vchodu do budovy.

Upřeně se na kamaráda zadívám, ten ale zírá na Davenportův zadek.

„Haló, Jaxi!“ oslovím ho pobaveně. „Země volá Jaxe.“

TJ se uchechtne.

Pax se probere z transu. Rozpačitě se na mě zadívá. „On si mě fakt pamatuje, Demi. Přece ho nebudu opravovat, když si mě pamatuje.“

„Pamatuje si Jaxe.“

„To jsem já! Jsem Jax. Odteď žiju životem Jaxe. Tak to řekl Hunter Davenport.“

Potlačím povzdech a podívám se na TJe. „Připomeň mi, proč se s ním kamarádíme?“

„Netuším,“ odpoví pobaveně. „Pojď, Jaxi, doprovodíme dámu na přednášku.“

Do budovy vejdu zaklesnutá do rámě dvou kluků. Velkou část mých přátel tvoří kluci, což je něco, s čím se můj přítel dávno smířil. Na střední z toho nebyl nadšený, ale Nico se mě nikdy nesnažil ovládat a myslím, že se mu ve skutečnosti líbí, jak dobře s jeho kamarády vycházím.

Nechápejte mě špatně, mám i kamarádky. Pippu a Corinne ze sesterstva, s kterými jdu dneska na večeři. Kluci ale mezi mými přáteli nad holkami kdovíproč převládají.

Uvnitř rozlehlého přednáškového sálu si najdeme tři místa uprostřed jedné ze zadních řad sedadel. Všimnu si, že Hunter Davenport sedí o jednu řadu před námi u uličky a zírá do mobilu.

„On je vážně dokonalej,“ vzdychá Pax. „Netušíš, jak často jsem si představoval, že ho přetáhnu do druhýho týmu.“

Poplácám kamaráda po paži. „Snad se jednou dočkáš. Budu ti fandit.“

Místnost se naplňuje, ale veškerý hovor utichne, když přesně v devět hodin vejde naše profesorka. Je to vysoká štíhlá žena s krátkými vlasy a bystrýma hnědýma očima schovanýma za hranatými černými obroučkami brýlí. Vřele nás přivítá, představí se, odvykládá svůj životopis a pracovní úspěchy a pak nám prozradí, co se během letošního roku naučíme.

Moc se těším. Táta je chirurg a máma bývala dětská sestra, takže bylo nevyhnutelné, že se taky dám na obor spjatý s medicínou. Asi to mám naprogramované v DNA. Chirurgie ani práce zdravotní sestry mě však nikdy nelákaly. Už od dětství mě mnohem víc zajímala mysl. Zvlášť mě fascinují poruchy osobnosti. Destruktivní vzory myšlení a to, jak ovlivňují jednotlivce při interakci se světem.

Profesorka Andrewsová probírá témata, kterým se budeme věnovat. „Zjistíme, jak se abnormální psychologie řešila v minulosti a jak se během let vyvinuly moderní postupy. Velkou roli budou při studiu hrát klinické studie a diagnózy. Také věřím, že nejvíc se naučíte z praktických cvičení. Což znamená, že tu nebudu jenom stát a vykládat fakta o stresové poruše, afektivních poruchách, sexuálních poruchách a dalších.“

Nakloním se. Už teď mě úplně strhla. Líbí se mi její věcný tón a to, jak pohledem přejíždí po sálu a snaží se všem zadívat do očí. Už jsem prošla předměty, v nichž profesoři jen monotónním hlasem četli z monitoru počítačů a bylo jim jedno, jestli je v posluchárně někdo s nimi.

Profesorka Andrewsová oznámí, že po nás bude chtít sepsat shrnutí případových studií, o nichž bude mluvit v hodinách, a že nás pak ještě čeká několik testů s více odpověďmi.

„Data všech testů najdete v sylabu, který jsem vám rozeslala e-mailem. Co se týče vašeho hlavního projektu, budete potřebovat partnera a budete na něm pracovat celý semestr. Závěrečnou práci a případovou studii zpracovanou do hloubky odevzdáte ještě před zimními prázdninami. A teď k té zábavné části…“

Všimnu si několika nejistých pohledů, které si spolužáci v celém sálu vyměňují. Když profesor použije slovo „zábava“, očividně se všem rozsvítí v hlavě červené výstražné světlo. Mně to však starosti nedělá. Všechno, co popsala, zní zajímavě.

„Všichni znáte tu dětskou hru – na doktora?“ Profesorka Andrewsová se na nás zakření. „Tak přesně o tohle půjde v našem výzkumném projektu. Jeden z dvojice bude hrát psychologa, ten druhý pacienta. První dostane do rukou diagnostické nástroje, aby případ zhodnotil a sepsal detailní zprávu. Ten druhý dostane přidělenou psychologickou poruchu, kterou bude mít za úkol si nastudovat a, abych tak řekla, zahrát ji na doktora.“

„To se mi líbí,“ poví mi Pax. „Prosím, prosím, chci být pacient.“

„Proč myslíš, že budeš ve dvojici s Demi?“ namítne TJ.

„Kluci, vždyť se o mě můžete rozdělit.“

Profesorka Andrewsová nám ale udělá čáru přes rozpočet. „Rozdělím vás do dvojic podle abecedního seznamu.“ Zvedne nějaký papír. „Až uslyšíte svoje jméno, zvedněte ruce, abyste zjistili, s kým budete pracovat. Dobrá, začneme. Amesová a Ardinová.“

Dvě ruce vystřelí do vzduchu. Holka se sytě fialovými vlasy a holka v kšiltovce s logem Patriotů.

„Axelrod a Bailey.“

Na tenhle předmět nás chodí asi stovka, ale Andrewsová nemarní čas. Rychle pročítá jména a za chvíli se dostaneme k D.

„Davenport a Davisová.“

Zvednu ruku zároveň s Hunterem. Střelí po mně pohledem a pousměje se.

Vedle mě si TJ zklamaně povzdechne. Nakloní se ke mně a šeptne: „Mám si legálně změnit příjmení na Davidsona, abych tě před tím kreténským hokejistou zachránil?“

Zazubím se na něj. „To nemusíš. Přežiju to.“

„Grey a Guthrieová,“ oznamuje Andrewsová.

„Určitě?“ ujišťuje se TJ. „Kdyby ses ozvala, určitě bys mohla partnera změnit.“

„Killingtonová a Ladde.“

„Vážně to nevadí. Ani toho kluka neznám,“ povím mu. „Jsi jediný, kdo ho nemá rád.“

„Já ho miluju,“ zasténá Pax. „Chci si hrát na doktora s ním.“

Jenže pak Andrewsová oznámí: „Lawson a Ling,“ a Pax se rozzáří, když jeho partner zvedne ruku. Je to kluk s vlnitými hnědými vlasy a ostrou čelistí.

„Ten taky ujde,“ zamumlá Pax a já polknu smích.

„Tyto obálky,“ oznámí Andrewsová a ukáže na komínek oranžových obálek na katedře, „obsahují detailní instrukce k vaší práci. Prosím, ať se u mě po přednášce jeden z dvojice staví. Vy sami se dohodnete, kdo z dvojice zaujme jakou roli.“

Hunter se ke mně otočí a prsty naznačí pistoli. Pochopím to tak, že vyzvednout obálku je můj úkol.

Obrátím oči v sloup. Už teď je mi jasné, že očividně zastanu všechnu práci.

Jakmile má každý partnera, Andrewsová začne s přednáškou. Píšu si tolik poznámek, až mě z toho bolí zápěstí. Kruci, příště si musím přinést počítač. Za normálních okolností dávám přednost ručně psaným poznámkám, ale materiálu je spousta a profesorka během krátké doby pokryje hodně témat.

Po skončení přednášky zamířím ke katedře, abych vyzvedla obálku. Je docela těžká. To možná některé lidi vyděsí, ale já se na tenhle projekt těším. Podle mě nám toho hodně dá a bude to zábava, i když jsem ve dvojici se sportovcem.

Když už je o něm řeč, zmíněný sportovec ke mně dojde a povytáhne si batoh na rameni.

„Ahoj, Davisová,“ pozdraví mě.

„Ahoj, Davenporte.“

„Jsem Hunter.“ Pomalu si mě prohlédne od hlavy po paty. Až na moc dlouho se pohledem zastaví na mých nohách, po létě strávených v Miami ještě pořád hezky opálených.

„Jsem Demi.“ Všimnu si, že TJ a Pax se zastavili u východu a čekají, až tu skončím.

„Demi…,“ zopakuje nepřítomně. Ještě pořád si prohlíží moje nohy a viditelně polkne, než pohled zvedne k mým očím.

„Ano, tak se jmenuju.“ Proč tak divně přešlapuje? Zadívám se mu na rozkrok. On má erekci?

„Demi,“ pronese znovu.

„No jo. Rýmuje se to se semi.“ Střelím výmluvným pohledem k jeho rozkroku.

Hunter sklopí oči. Pak se uchechtne. „Proboha, mně nestojí. To dělají ty kalhoty.“

„Jaaasně.“

Sjede si velkou rukou na zip, zakryje si ho dlaní a stan v jeho džínách se opravdu zploští. „Nový džíny,“ zavrčí. „Jsou ještě pořád dost tvrdý.“

„Tak tvrdý, říkáš.“

„To ta látka. Vidíš? Dotkni se jí.“

Zasměju se. „Panebože, nebudu se dotýkat tvýho penisu.“

„Tvoje smůla.“ Hunter se ušklíbne.

„Když myslíš, kamaráde.“ Zvednu obálku. „Tak kdy se sejdeme, abychom to spolu probrali?“

„Netuším. Máš dneska volno?“

Zavrtím hlavou. „Už mám něco domluveného. Co zítra večer?“

„Jo, to by šlo. Kdy a kde?“

„V osm večer v domě Théty Bety Ný?“

„Jako fakt? Na holku ze sesterstva jsem tě netipoval.“

Pokrčím rameny. „No, patřím k nim.“

Pravda je, že jsem se k nim přihlásila jenom proto, že jsem nechtěla bydlet na koleji. Navíc moje máma byla na vysoké členkou právě Théty Bety, a tak jsem vyrůstala na historkách o tom, že dny u sesterstva patřily k nejlepším v celém jejím životě. Tehdy bývala srdcem každého večírku a platí to dodneška.

„Tak dobře. Čau zítra večer, Semi,“ rozloučí se a zmizí.

3. kapitola

Hunter

„Uch, ty tvoje prsa mi fakt chyběj.“

„Ty jim taky chybíš…“

„Hm, vážně? A co ze mě jim nejvíc chybí?“

„Určitě tvůj jazyk.“

„Hmmm. Ukaž mi je, Krásko. Jenom na chvíli.“

„Co když přijde některý z tvých spoluhráčů?“

„Tak mi budou až do konce života závidět, protože chodím s tou nejrajcovnější ženskou na světě.“

„Fajn, máš to mít. Ale jenom když mi ukážeš penis.“

„Domluveno. Ty první… Sakra, zlato… Počkej, možná bys měla ty holky schovat – co když přijde Hunter? Říkala jsi, že je doma.“

„Neboj, to nevadí. Z Huntera je teď mnich. Moje nahá prsa s ním nic dělat nebudou.“

V kuchyni ze sebe vyrazím přidušené zavrčení. Myslel jsem, že si zajdu do kuchyně pro něco k jídlu, než vyrazím na studijní sraz s Demi Davisovou. Místo toho posledních pět minut poslouchám ten nejnechutnější rozhovor po Skypu, jaký kdy kdo vedl.

„Jo, je ze mě mnich,“ křiknu u dveří, „ale ne podělanej eunuch!“

Vpadnu do obýváku, aniž bych dal Brenně čas se oblíknout. Nezaslouží si to. Za to, že musím trpět videosexování Brenny a Jakea Connellyho, si zasloužím vidět prsa i mimo pornostránky.

Brenna si však už stihla zakrýt hruď košilí, takže jediné, co zahlédnu, je zlomek červenohnědých bradavek, než mi zmizí z dohledu.

„Posuň se, ty proradná ženská.“ Posadím se na gauč vedle ní a strčím si do pusy vidličku plnou divoké rýže. Mrknu na notebook položený na konferenčním stolku. „Čau, Connelly. Pěkný péro.“

Chlap na monitoru překvapeně zakleje. Sklopí pohled ke svojí pravačce, jako by mu až teď došlo, že v ní drží docela působivou erekci. O jeden rychlý pohyb a zvuk zipu později mě Jake Connelly zpraží naštvaným zeleným pohledem.

„To nás špehuješ, Davenporte?“

Polknu jídlo. „Dá se to považovat za špehování, když si tu nahatý skypujete v mým obýváku?“

„V našem obýváku,“ opraví mě Brenna sladkým hláskem a poplácá mě po rameni.

Jasně, jako bych na to někdy mohl zapomenout. Jiní chlapi by byli v sedmým nebi, že bydlí s třema holkama, ale já z toho zas tak nadšenej nejsem. Mám Brennu, Summer a Rupi rád jednotlivě, ale nacpěte všechny tři na jedno místo a svět je najednou… hlasitější. Navíc se proti mně vždycky spiknou.

Moji bývalí spolubydlící Mike Hollis a Colin Fitzgerald tu technicky vzato taky bydlí, ale nebývají tu tak často, jak by se mi líbilo.

Hollis přijíždí jenom na víkendy – během týdne bydlí kvůli práci u svých rodičů v New Hampshiru.

Fitz pracuje jako designér videoher a od promoce si nasmlouval hodně práce. Občas to znamená, že musí jet na ředitelství vývojářského studia. Právě teď je v New Yorku a pracuje na sci-fi RPG hře, takže bydlí ve střešním apartmánu Summeřiny rodiny na Manhattanu. To se Fitzy má. Klan Heyward-Di Laurentisových je zatraceně zazobaný, takže Fitz si právě užívá plnými doušky luxusu.

„Connelly, pohni kostrou. Dole už na nás čeká auto,“ ozve se z reproduktorů notebooku další hlas. „Dneska máme domluvený focení pro charitu.“

Jake se ohlédne přes rameno. „Sakra, na to jsem zapomněl.“

„Co to tu děláš – A hele, čau, Brenno!“ Na monitoru se objeví obličej tak přiblížený, že vidím chlapovi na chlupy v nose.

Když se odtáhne, najednou je ze mě malej fanda, protože do háje, to je Theo Nilsson, jeden z hvězdných hráčů Edmontonu. Nemůžu uvěřit, že Nilsson právě nenuceně vpadl do Jakeova hotelového pokoje. Bodne mě závist, když si uvědomím, že Jake je teď venku ve světě a hraje hokej s opravdovými legendami.

Jako malý jsem snil o tom, že bych hrál profesionálně, ale jak jsem dospíval, uvědomil jsem si, že to pro mě možná nebude ta nejlepší cesta. Upřímně řečeno mě jejich styl života děsí. Proto jsem se ani nepřihlásil do draftu. Po pravdě jsem vůbec neplánoval, že bych na vysoké hrál. Na Briar jsem nastoupil, abych tu získal titul z ekonomie a dal se na podnikání. Kámoš a spoluhráč, který promoval před dvěma lety, mě ale přemluvil, abych přerušil dobrovolný hokejový důchod, a teď jsem tady.

„Musím jít, zlato,“ rozloučí se Jake s Brennou.

„Bav se, až se budeš fotit se všemi těmi hladovými fanynkami,“ popřeje mu pobaveně.

Nilsson se rozesměje. „Je to charitativní akce pro curlingový klub seniorů,“ prozradí Jakeův spoluhráč.

Na Brennu to dojem neudělá. „Viděl jsi někdy Jakea?“ zeptá se Thea. „Ty stařenky se na něj vrhnou. U týmovek je jedno, kolik jim je, všechny jsou stejné.“

Když se Brenna odhlásí, strčím si do úst sousto grilovaného kuřete. „Nemůžu uvěřit, že to byl Theo Nilsson,“ pronesu s plnou pusou.

„Jo, je moc fajn. Minulý týden, když hráli proti Medvědům, jsme s ním zašli na večeři.“

„Nemusíš mi v tom máchat čumák.“

Brenna roztáhne svoje typicky rudé rty do přeslazeného úsměvu. I když je doma sama, stejně věnuje čas tomu, aby si nanesla na rty tu nebezpečně rudou rtěnku. Je to proradná ženská.

„Když se budeš chovat slušně, příště tě pozvu.“

„Já se vždycky chovám slušně,“ namítnu. „Se zeptej mýho péra – chudák chce zlobit, a já mu to nedovolím.“

Zasměje se. „Podle mě není zdravý, abys v sobě ten chtíč tak potlačoval. Co když ti vybuchnou koule a ty umřeš?“

Promyslím to. „Možná to bude jako tisíc orgasmů napěchovaných v jedný jediný velký explozi. A kdo by chtěl žít i potom? Podle mě když zažiješ výbuch o síle tisícovky orgasmů, všechno ostatní tě pak už může jenom zklamat.“

„Na tom něco bude.“ Brenna mě sleduje tmavýma očima, jak vstávám a mířím do kuchyně, abych opláchl talíř.

„Musím jít,“ povím jí, když nakouknu znovu do obýváku. „Zatím čau.“

„Kam míříš?“

„Jdu se učit do domu Théty.“

„Jasně. Hlavně že jsi přísahal, že držíš celibát.“

„Ne, moje přísaha pořád platí. Dělám s jednou holkou odtamtud na projektu do školy.“

„Tak na projektu,“ pronese výsměšně.

„Ano, na projektu. Svět se totiž netočí jenom kolem sexu, Bí.“

„Jasně že točí.“ Lascivně si olízne rty a mně v reakci na to začne mravenčit v puse. A v penisu.

Má pravdu. Sex je všude a ve všem. Žena si ani nemůže olíznout rty, aniž by se mi mozek propadl do sexuální žumpy.

Doteď se mi povedlo objevit jenom jednu věc, která mi pomáhá ovládnout libido: marjánka. A ani tu si nemůžu dávat tak často, jak bych rád, jen občas jedno brko na párty. Tráva mě uklidňuje, potlačuje moje tělesné potřeby, ale taky jsem po ní utahanej a během tréninků zpomalenej. Navíc nechci pokoušet bohy testů na drogy, které provádí Národní vysokoškolská sportovní asociace. Takže stejně jako sex je tohle další aktivita, které se raději vyhýbám. Můj život je fakt parádní.

„Zajdu si potom s klukama k Malonemu na kulečník. Nečekej na mě.“

„Cože? To mě ani nepozveš?“ předstírá uraženost.

„Ne,“ odpovím a necítím ani kapku viny. Žiju v zóně estrogenu a občas je holt potřeba, abych odtud zdrhl, i kdyby jenom na jeden večer. „Holky mají vstup zakázaný. Už tak je vás holek v tomhle baráku víc než dost.“

„Vždyť se ti to líbí. Rupi ti každý den chystá oběd, Summer ti připravuje snídaně a já tu v jednom kuse chodím ve spodním prádle. Jídlo a sexy výjevy, nad kterými si můžeš udělat dobře, Davenporte. Tvůj život je jako sen.“

„Kdybych žil svůj sen, tak bych s váma prošukal každej večer. Se všema zároveň.“

„Cha! Nech si zdát. Přeju pěknou zábavu s tím tvým,“ Brenna naznačí prsty uvozovky, „projektem.“

Ukážu jí prostředník a odejdu. O čtvrt hodiny později jsem zpátky v kampusu, kde zaparkuju land rovera v ulici osázené stromy, v níž stojí domy Řecké čtvrti. Je úterý večer a v ulici překvapivě vládne ticho. Obvykle se v Řecké čtvrti odehrává nějaká párty nebo jiná akce, ale dneska se tu jen z několika domů line tichá hudba.

Vyjdu po květinami lemované cestě ke dveřím do domu Théty. Skoro ve všech oknech dvoupatrového viktoriánského domu se svítí. Zazvoním a otevře mi vysoká, hubená holka v teplácích.

Povytáhne obočí. „Copak bys rád?“

„Přišel jsem za Demi.“ Trhnu ramenem, na kterém mám zavěšený batoh. „Jdeme se učit.“

Demina sestra pokrčí rameny, otočí hlavu a zařve: „Demi! Návštěva!“

Vejdu do domu, v kterém od víkendu, kdy jsem tu byl na párty, došlo k drastické proměně. Nikde ani smítko, voní to tu po citronovém čističi, neválí se tu polonahé holky a opilí kluci a na parketách není jediná louže od piva.

Na dřevěném schodišti se ozvou kroky a do přízemí sejde holka z hodiny psychologie, z koutku pusy jí trčí tyčka od lízátka. Jasně že se soustředím na rty, které se jí lesknou a jsou nepřirozeně červené od lízátka. Tmavé vlasy si stáhla do culíku a na sobě má kostkované kalhoty a tenké bílé tílko přes černou sportovní podprsenku.

Je fakt zatraceně roztomilá a já se musím silou vůle zastavit, abych si ji přestal prohlížet.

„Ahoj,“ pozdraví mě a dlouze si mě prohlédne.

„Mel, kdo to přišel?“ křikne někdo.

Ozvou se další hlasy a pak se z kuchyně do haly vyřítí půl tuctu dalších holek. Všechny se najednou zastaví, když si mě všimnou. Jedna z nich mě beze studu svlíká očima, zatímco ostatní to dělají o něco diskrétněji.

„Hunter Davenport,“ protáhne ta, co mě svlíká očima. „Panebože, takhle zblízka vypadáš ještě líp.“

Obvykle se před ženami nestydím, ani se nechovám jak pitomec, ale všechny si mě tu prohlížejí a to mě dost rozhodí.

„Možná bys mi měla dát svoje číslo,“ zamumlám k Demi.

„Proč bych to dělala?“

„Abych ti příště mohl napsat a tys mě mohla dovnitř pustit co nejnenápadněji. Vyhnul bych se tomuhle…“ Ukážu na naše obecenstvo.

„Copak? Tobě těch pár holek nahání strach?“ Demi obrátí oči v sloup a odvede mě ke schodišti.

„Ne.“ Mrknu. „Jenom si o tebe dělám starosti.“

„O mě?“

„No, jo. Když sem teď začnu chodit častěji, tvoje sestry začnou strašně žárlit, pak s tebou budou jednat jak s onucí a nakonec přijdeš o všechny kamarádky. Tohle by sis opravdu přála, Semi?“

Zasměje se. „Ach, ne! Máš pravdu. Odteď budeš dovnitř lízt oknem jako Romeo.“ Jazykem přesune lízátko do opačného koutku úst. „Ale bacha, Romeo umře.“

Pobídne mě do pokoje v prvním patře a zavře za námi dveře.

Rozhlédnu se po ložnici. Zdi jsou žluté a postel má čtyři sloupky, takže to vypadá, jako by měly držet zvedající se nebesa, jenže ta tu nejsou. Povlečení je fialové a na jednom z polštářů sedí plyšová panda.

Demin stůl přetéká učebnicemi. Chemie, biologie a matematiky, jejíž název nepřečtu. Povytáhnu obočí. Jestli má všechny tyhle předměty v jednom semestru, její rozvrh musí být hodně nabitý, což jí vůbec nezávidím.

Nejvíc mě však zaujme obrovská nástěnka nad stolem. V podstatě přetéká fotkami a já si je jdu prohlédnout. Hmmm, na těch fotkách je hromada kluků. I několik holek, ale vypadá to, že Demi se kámoší hlavně s kluky. Na několika fotkách je Demi s tím samým černovlasým klukem. Že by přítel?

„Tak jak to uděláme?“ zeptám se a odložím batoh na její židli.

„No, Andrewsová řekla, že máme tyhle schůzky pojmout jako skutečné sezení na terapii.“

„Jasně.“ Zakmitám obočím. „Připravena hrát si na doktora?“

„Fuj. S tebou si na nic hrát nebudu, hokejčíku.“

„Když už, tak hokejisto, díky moc.“

„Dobře, hokejisto.“ Demi strčí ruku do batohu a vytáhne obálku, kterou jsme dostali včera na přednášce. Posadí se na postel s obálkou v klíně. „Fajn, takže jestli to chápu správně, ty budeš pacient a já doktorka. To znamená, že na tebe čeká ta snadnější část sepsání práce.“

Zamračím se. „Proč myslíš, že tu snadnější část potřebuju?“

„Promiň, nechtěla jsem urazit tvoji inteligenci,“ vyhrkne okamžitě. Zní to upřímně. „Ale kamarád mi řekl, že studuješ ekonomii.“

„A?“

„A já z nás dvou studuju psychologii, takže myslím, že sepsat případovou studii a provést diagnostiku dá víc mně než tobě, protože si na tom chci postavit kariéru. Ale jestli se ti nechce studovat teorii, můžeme losovat.“

Zamyslím se nad tím. Co se té kariéry týče, má pravdu. A nastudovat si teorii mi nevadí. „Klidně, jak chceš. Budu pacient.“

„Skvělý, tak domluveno.“

„Vidíš, jak nám to spolu jde?“ Pohledem zavadím o malou sedačku pod oknem. „Super, je to tu jak u skutečnýho cvokaře.“ Dojdu k pohovce a natáhnu na ni svoje až moc dlouhé tělo, nohy mi visí přes okraj. Pak se chytnu za zip. „Gatě hore, nebo dole?“

4. kapitola

Demi

Při té jeho bizarní otázce se rozesměju. „Panebože, prosím tě, nech si ty gatě hore.“

„Určitě?“ ujišťuje se Hunter s prsty nad knoflíkem džín.

„Rozhodně.“

„Tvoje smůla.“ Mrkne na mě a ruce si složí pod hlavou.

Davenport mě baví, to mu musím nechat. Je taky až přehnaně přitažlivý. Pod mými sestrami se tvořily loužičky slin, když je předtím míjel. Většina z nich letí na sportovce, takže sotva Hunter odejde, všechny mi nejspíš vpadnou do pokoje, aby ze mě vydolovaly detaily.

Natáhne se na mém mrňavém gauči a zuje si boty. Na sobě má džíny s dírami na kolenou, černé triko a rozepnutou šedou mikinu. Je svalnatý, ale ne namakaný, má skvělé tělo a k tomu obličej, z kterého by se holce zastavilo srdce. A když po mně střelí domýšlivým úsměvem, do tváří mi stoupne horko. Ten jeho úsměv je nebezpečný. Není divu, že je Pax tímhle klukem tak posedlý.

Otevřu velkou obálku a vytáhnu list s instrukcemi k naší práci a taky dvě další obálky. Jedna je nadepsaná „DOKTOR“ a druhá „PACIENT“.

„Na.“ Hodím obálku pro pacienta k pohovce. Hunter ji bez problému chytí.

V obálce najdu několik papírů, které prolistuju. Je tu prázdný formulář, kam si mám psát „poznámky ze sezení“. Rychle pročtu instrukce. Sezení má být aspoň osm, ale můžeme jich mít, kolik chceme. Poznámky, které si při nich sepíšu, mám připojit jako přílohu k případové studii. Můj balíček taky obsahuje diagnostické nástroje a seznam tipů.

Hunter se na gauči tiše uchechtne. Mrknu na něj. Právě pročítá papíry. Jeho balíček není tak obsáhlý jako můj, nejspíš protože jeho část projektu zahrnuje hodně samostudia.

„Asi jsme si měli rozdělit role už na přednášce,“ uvědomím si. „Nevím, jestli z toho dnešního sezení něco bude, teda dokud si tu svoji falešnou diagnózu nenastuduješ.“

Hunter ale jen pokrčí rameny. S pohledem upřeným do papírů pronese ostražitým tónem: „To neva. Vím toho dost, abych o tom mluvil spatra. Teda aspoň na tomhle prvním sezení.“

„Určitě?“

„Jo.“ Vrátí papíry do obálky a strčí si ji do batohu. Pak se znovu uvelebí na pohovce. „Tak fajn, jde se na to.“

Instrukce od Andrewsové říkají, že nesmím sezení nahrávat. Umím si ale dělat dobré poznámky. Rozkoušu zbytek lízátka, drobky spolknu a tyčku hodím do koše na odpadky.

Jakmile se posadíme, začneme s formalitami. „Takže, pane…?“ Počkám, až doplní jméno.

„Sexy.“

„Veto. Máš na víc.“

„Velkej,“ navrhne.

Povzdechnu si. „Smith,“ prohlásím neústupně. „Jsi pan Smith. Křestním, hm, Damien.“

„Jako to zlý děcko z hororu? Veto. To by byla špatná karma.“

„Ty seš špatná karma,“ zamumlám si. Kristepane, už teď trvá věčnost, než si zapíšu jeho falešné jméno. Takhle ten projekt nikdy nedokončíme. „Fajn, jmenuješ se Richard, vybíravče.“

Odfrkne si.

„Ráda vás poznávám, Dicku Smithi,“ povím mu sladkým hláskem. „Jsem doktorka Davisová. Co vás sem dneska přivádí?“

Napůl čekám další legrácky, jako že bych místo toho lízátka mohla vzít do pusy něco jiného. Hunter mě ale překvapí. „Moje žena si myslí, že potřebuju terapii.“

Povytáhnu obočí. Tak jo, jde přímo k věci. To se mi líbí. „Opravdu… A proč si to myslí?“

„Upřímně? Netuším. To ona potřebuje terapii. To ona se může v jednom kuse kvůli něčemu zbláznit.“

Jeho podání mě zaujme. „Jak to myslíte, že se může zbláznit?“

„Pořád nad vším moc přemýšlí. Pořád do mě rejpe. Například když přijdu pozdě večer z práce, její mozek se okamžitě rozhodne, že jsem jí byl nevěrný.“ Hunter se podrážděně odmlčí. „Aby bylo jasno, asi bych měl zmínit, že jsem ji jednou, dvakrát podvedl, a ano, ví o tom.“

Páni, tohle je úplná telenovela. Už teď mě to úplně strhlo.

„Dobře… Ta nevěra, kterou jste zmínil.“ Napíšu si další poznámky. „Kdy k tomu došlo? A stalo se to jednou nebo dvakrát?“

„Poprvé k tomu došlo před lety, nejnověji letos. Byl jsem v práci pod obrovským stresem.“

Napíšu si, že neodpověděl na otázku, kolikrát manželku doopravdy podvedl.

„Proč myslíte, že jste ji podvedl? Měl jste k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Je těžké si s někým rozumět, když si ten člověk pořád jenom stěžuje a něco chce. To ona mě dohnala k tomu, že jsem ji podvedl. Co asi čekala, že se stane, když se takhle chová?“

Uch, kretén. Dává manželce vinu za to, že ji on podvedl –

Zastavím se a připomenu si, že ho nemám soudit. Mám ho pochopit.

Jestli ze mě má být klinická psycholožka, určitě uslyším tisíce odporných historek o nevěrách. Možná dokonce budu mít za pacienta někoho, kdo fyzicky nebo psychicky týrá svého partnera. Je vysoce pravděpodobné, že budu mít pacienty, kterými budu pohrdat nebo kterým nebudu schopná pomoct.

Mojí prací není je zatracovat, ale pomoct jim dojít k sebepoznání.

„Takže když jste se ke svým aférám přiznal, domluvili jste se s vaší ženou, že začnete znovu? Od nuly?“

Hunter přikývne. „Smířila se s tím, že na tom, co se stalo, nese svůj díl viny, a souhlasila, že mi odpustí. To znamená, že je po všem, je to minulost. Jenže se ke mně chová podezíravě a kvůli tomu s ní nechci trávit čas. Věřte mi, není snadný s ní vydržet.“

„To si dokážu představit. Napadá vás ale, proč se takhle chová? Zkuste si představit sám sebe na jejím místě. Jak myslíte, že byste reagoval, kdyby vám byla vaše žena nevěrná?“

„Nikdy by mě nepodvedla,“ prohlásí namyšleně. „V našem vztahu jsem úlovek já. Jsem v mnohem vyšší lize než ona.“

Ty seš fakt strašný člověk, chci mu odseknout.

„Chápu,“ odpovím místo toho. Začíná mi být jasné, proč se k tomuhle slovu terapeuti tak často uchylují. Je to kód pro nadávky, které se vám honí hlavou.

S Hunterem ještě dalších dvacet minut mluvíme o jeho fiktivní manželce, jejím rýpání a jeho nevěrách a pak si začnu uvědomovat, jakým způsobem mi odpovídá. Vůbec si nedokáže představit sám sebe na jejím místě.

Nedostatek empatie, napíšu si a nakreslím si k tomu malou hvězdičku.

Když dokončí rozvláčnou povídačku, v které manželku vykreslí jako padoucha a sebe jako nevinnou oběť, musím uznat, že se mi líbí, jak se do svého úkolu Hunter vrhl. A odvádí vážně skvělou práci, což je… No, po pravdě, je to zatraceně sexy.

Právě mu chci položit další otázku, když se Hunter posadí. „Pro dnešek to už asi stačilo. Oficiálně jsem vyždímal poslední zbytky svých vědomostí o… svém stavu,“ oznámí vágně. „Musím si o tom něco našprtat, než budeme pokračovat.“

„Docela mě to bavilo,“ přiznám. „Co myslíš?“

„Jo, bylo to fajn.“ Vstane z pohovky a protáhne si svalnaté paže nad hlavou. Tričko se mu při tom pohybu vyhrne a obnaží břišáky jak z oceli.

Zůstanu na něj zírat. „Panebože, tohle je fakt nespravedlivý.“

„Co?“ Hunter svraští tmavé obočí.

„Viděl jsi svoje břišáky? Kdo má sakra takovýhle svaly?“

Jeho zmatený výraz ustoupí namyšlenému úsměvu. „Hraju hokej. Každej centimetr mýho těla vypadá takhle.“

Znovu mi zahoří tváře. Usilovně se snažím nepředstavovat si, jak jeho tělo pod oblečením vypadá, mám ale takové tušení, že vůbec nepřehání. Jeho fyzička je na špici.

Všimnu si, že se mi na nočním stolku rozsvítil mobil, a dojdu pro něj. Mám ztlumené vyzvánění a Nico mi za poslední hodinu napsal dvakrát. Poprvé před půl hodinou a podruhé teď.

Nico: Čau, zlato. Dneska to přespání musím zrušit. Po práci mi chcíplo auto. Asi baterie. Musím ho nechat odtáhnout do opravny v Hastingsu. Vyzvednu ho ráno před přednáškami.

Nico: Zlobíš se?

Rychle mu odpovím:

Demi: Nezlobím se, lásko. Jenom jsem zklamaná.

„Všechno v pohodě?“ zeptá se Hunter, zatímco si zapíná mikinu.

Pokrčím rameny. „Přítel mi napsal, že nemůže přijet. Měl tu zůstat přes noc, ale chcípla mu baterka v autě. Asi potřebuje novou, nebo co.“

„To naštve. Pozval bych tě, ať si jdeš se mnou a klukama zahrát kulečník, ale potřebuju si dát od holek chvíli pauzu.“

„Ano, dovedu si představit, jak je všechna ta ženská pozornost nesnesitelná.“ Pomyslím na tu roztomilou holku ze včerejška, tu, co za ním běžela, aby mu dala oběd, a on na ni byl ještě naštvaný. „Pojď, vyprovodím tě.“

Než však stihnu dojít ke dveřím, zavolá mi Nico.

„Tohle musím zvednout,“ omluvím se, když vyjdeme z pokoje.

Nemám na vybranou, protože kdykoli to Nicovi nezvednu nebo mu neodpovím na textovku, potom mi hovor nepřijme, ani mi neodepíše, i když se mu ozvu jenom o půl vteřiny později. Nechápu to. A dělá to až moc lidí. Jak to, že se mi ozvou, a o pět vteřin později už nejsou k sehnání? Jako by poslali zprávu a pak ten mobil hodili do řeky.

„Ahoj,“ pozdravím. „Jak je?“

„Jenom jsem se chtěl zeptat, jak se máš,“ poví mi Nico. „Za chvíli jdu do sprchy a pak spát.“

„Proč – Jo, jasně, musíš vyzvednout auto.“

„Vyzvednout auto?“

„Protože jsi ho nechal odtáhnout do servisu?“ připomenu mu. Koutkem oka si všimnu, že mě Hunter zvědavě poslouchá. Pobídnu ho, aby si ze schodů pospíšil.

„Aha, ne, nakonec mi ho pomohl rozběhnout Steve. Měl v dodávce kabely.“

„Počkej, tys to auto nastartoval?“ Tak proč jsi sem nepřijel? chci se zeptat, ovšem přinutím se mlčet.

„Jo, nastartoval. Ale nechtěl jsem v něm jet pro případ, že by baterka znovu chcípla,“ vysvětlí Nico, jako by mi četl myšlenky. „Nechám ho ráno zkontrolovat. Uvidíme se zítra večer, jo?“

„Jasně.“

„Miluju tě, mami.“

„Taky tě miluju.“

Zamračeně doprovodím Huntera ke dveřím.

„Přítel?“ zeptá se.

Pomalu přikývnu. „Kamarád mu prý pomohl nastartovat auto kabelama, ale baterka mu asi pořád správně nefunguje? Nevím. Moc se v autech nevyznám.“

„Mně to přijde divný,“ poznamená Hunter. „Mi to připomíná tu starou dobrou výmluvu, že když se s někým nechceš vidět, budeš mu tvrdit, že ti nefunguje auto.“

„Fakt?“ opáčím. „To tak často lžeš o tom, že se ti rozbilo auto, abys nemusel na rande?“

„Často? Ne. Ale udělal jsem to? Ano.“

Zpražím ho pohledem. „No, ne všichni jsou takoví lháři jako ty.“

Nevezme to jako urážku. Jenom se zazubí. „Ježiš, nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Nedotkl.“

„Jasně. No nic, už na mě čekaj kámoši. Čau, Semi.“

Ze dveří ho skoro vystrčím. Možná když se ho zbavím dost rychle, to semínko pochybnosti, které mi zasel do mozku, nakonec nezakoření.

5. kapitola

Hunter

Na schůzku týmu ve čtvrtek odpoledne dorazím jako první. Nikdy jsem na tyhle porady nechodil před začátkem, ale teď, když jsem kapitánem týmu, se snažím jít příkladem, a tak tu v mediálním sálu sedím sám.

Hokejový stadion Briarovy univerzity je mistrovské dílo, proto tu máme taky skvělou audiovizuální techniku. Rozlehlá místnost nabízí tři řady stolů s obřími polstrovanými křesly a širokým plátnem, na kterém si pouštíme záznamy z utkání. Celý týden poctivě studujeme nahrávky Eastwood College. Jsou v konferenci našimi rivaly a zítra se proti sobě postavíme v prvním oficiálním utkání sezóny.

Nedělá mi to starosti. Eastwood letos nemá zrovna silný tým – my jo. I když jsou Fitzy, Hollis a Nate Rhodes pryč, tým má i tak silné hráče. Jsem tu já, náš skvělý brankář Matty a taky několik nových hokejistů, kteří excelovali na střední a trenér Jensen je nabral už v prváku.

Poté, co mě tým zvolil kapitánem a já tak zaujal toto místo po Nateovi, našem bývalém kapitánovi, jsem mu zavolal a požádal o tipy, jak udržet dobrou morálku, jak kluky motivovat, jak je vést, ale moc mi neporadil. Prý že se dynamika týmu mění každý rok s tím, jak staré tváře odcházejí a nové přicházejí, a že se to naučím za pochodu. V podstatě jde o to, že musím zvládnout třicet různých eg a všechna udržet nabuzená a soustředěná na hlavní úkol: vítězství.

Když už je řeč o nových tvářích, letos jich tu máme pěknou řádku. Na konci srpna jsme pořádali otevřený konkurz, na kterém nám svůj talent mohli ukázat hráči, kteří nebyli vybráni už na střední, nebo ti, kteří si to chtěli jen tak zkusit. Z tohoto konkurzu vzešel jeden z mých nových oblíbených spoluhráčů – Conor Edwards, který vejde do místnosti, právě když se usazuju v křesle v první řadě.

Con o sobě prohlašuje, že je děvkař první třídy, ale není to takový kretén, jak by se dalo čekat. Je naopak dost slušný kluk, se suchým smyslem pro humor, který umím ocenit.

„Zdar, kapčo,“ poví mi a zeširoka zívne. Pomalu si prohrábne sluncem vyšisované blonďaté vlasy a já si všimnu růžového cucfleku na jeho krku.

Připomíná mi Deana, staršího bratra mojí spolubydlící Summer a mého dobrého kamaráda (a bývalého mentora). Dean si během studia na Briaru užíval sexu a bylo mu jedno, jestli všichni vědí, že šuká s každou druhou. A pověst děvkaře mu ani nijak neuškodila, protože každá holka, která ho potkala, s ním hned chtěla vlézt do postele. Jeho přítelkyně Allie je ovšem jediná, která získala jeho srdce. Poslední dva roky spolu žijou v New Yorku.

Conor se posadí vedle mě. Do místnosti vejde několik čtvrťáků a posadí se v nejvyšší řadě. „Čau,“ pozdraví nás a kývnou.

Oplatíme jim to.

Jako další vejde Matt Anderson. Teď když jsou Fitz a Hollis pryč, dá se říct, že mým nejlepším kámošem v týmu je právě Matty. Je jediný černoch na soupisce a loni ho draftovalo Los Angeles. Snad tu smlouvu s nimi podepíše, protože je to skvělý klub.

„Nazdar,“ poví Matt.

Místnost se začíná zaplňovat. Máme tu dva tucty základních hráčů a zbytek týmu tvoří náhradníci a kluci, kteří si potřebujou svoji hru ještě dopilovat. A ačkoli Mike Hollis odpromoval, vždycky se bez nejmenších pochyb v každém týmu najde typ Hollise. Roztomilý idiot, jak mu říká Brenna. Letos tato role připadla druhákovi jménem Aaron, akorát že mu všichni říkají Bucky, protože je podobný té postavě z marvelovských filmů.

Bucky tu přezdívku nesnáší, jenže jak to tak bývá, jak jednou přezdívku dostanete, už vám ji nikdo neodpáře – ať už ji chcete, nebo ne. Jen se zeptejte čtvrťáka na levém křídle, Stromoksichta, občas zkráceně Strom nebo Esko, který se před čtyřmi roky opil a stěžoval si, jak je smutný, že stromy nemají obličeje a že nevidí ptáky, co si v jejich korunách staví hnízda. Mám takový silný pocit, že ta přezdívka je dílem Johna Logana.

Bucky s pusou plnou otrubového muffinu, který si nejspíš vzal z kuchyně našeho týmu, dojde k první řadě.

„Už jsi o tom mluvil s trenérem?“ zeptá se, zatímco žvýká s otevřenou pusou.

Hraju blbýho. „O čem?“

„O tom praseti, vole.“

„O praseti,“ zopakuje třeťák Jesse Wilkes. Předtím telefonoval, ale teď se přidá k našemu rozhovoru.

Sakra. Doufal jsem, že na tohle téma brzy zapomenou.

„Ne, zatím ne.“ A ani o tom mluvit nehodlám, chci dodat, ale zatím jsem nevymyslel, jak se z toho vyvlíknout.

Kluci trvají na tom, že náš tým potřebuje maskota, jenže já v tom smysl nevidím. Teda viděl bych, kdyby se nám podařilo nasadit brusle lednímu medvědovi a vycvičit ho, aby pak na ledě mezi třetinami předváděl dvojitý axely, tak jo, jasně, jdeme na to.

Ale cokoli jinýho je mi ukradený.

Před odpovědí spoluhráčům mě zachrání trenérův příchod. Vejde dovnitř a ostře tleskne.

„Nebudeme marnit čas,“ vyštěkne. „Oči na plátno.“

Chad Jensen je tvrďák – nebere si servítky, ani nás nerozmazluje. Jakmile vejdeme do tohohle stadionu, chce po nás, abychom se soustředili na práci, jinak… Padejte odtud.

„Na prvním záznamu se soustřeďte na Krisku,“ přikáže trenér, když se na promítacím plátně objeví video ve vysokém rozlišení. Sedí za stolem a perem od tabletu nakreslí kolem brankáře Eastwoodu Johana Kriska kroužek.

Prvák je prý považovaný za jednoho z nejlepších vysokoškolských brankářů na východním pobřeží. Studoval jsem pěknou řádku jeho středoškolských zápasů, které dávali v televizi, stejně jako všechna Eastwoodská přípravná utkání. Až proti tomu klukovi nastoupím, potřebuju vědět, jak na něj. Nechci znít namyšleně, ale jsem v našem týmu nejlepší útočník. A soudě podle loňských statistik jsem taky nejlepší střelec. S Natem jsme nastříleli skoro stejně gólů, ale náš bývalý kapitán mě porazil v asistencích. Asi by se dalo říct, že je to další požadavek na kapitány – Neuzurpuj si všechnu slávu.

Postupně si dávám dohromady seznam kapitánských příkazů a zákazů.

Navzdory skvělé reputaci mi Kriska starosti nedělá. Jeho slabinu jsem už objevil.

„Má pomalou rukavici,“ nadhodím. „Ten kluk nezvládá vysoké střely. Zachrání jich možná tak třetinu, jestli vůbec to.“

„Ano,“ souhlasí trenér. „Proto jsme taky celý tenhle týden trénovali především střelbu na branku. Určitě se ale připravují stejně tvrdě jako my a Kriska o svojí slabině ví. Zítra chci vidět hromadu nízkých střel. Už tak si bude kompenzovat slabou rukavici a možná se bude soustředit na to, aby ty střely zastavil, takže ho můžeme překvapit a jednu mu prostrčit mezi nohy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.