La pire soirée de ta vie

Copyright © 404 éditions, imprint of Édis, Paris, France, 2019

Translation © Jitka Řihánková, 2019

Ilustrations: Lucie Dessertine

Design: Axel Mahé, Romain Poiré

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-694-0

Uprostřed temnot.

Ozve se vřískot.

Jedna, dva, tři,

nemáš hlas, křič.

Ticho se rozhostí.

Všude je stín.

Čtyři, pět, šest,

dům skřípe ostošest.

Všichni jsou mrtví!

Zavři dveře panství!

A sedmý!

Van Hacket,

Baron Bezhlavý!

Archiv sídla baronů z Amarantu, Dětská říkanka

01

Reflektory auta protnou hustou mlhu, která se vznáší nad silnicí. Ani přes světla nevidíš včas obrovský výmol, který autem znovu otřese. Lucas v kostýmu gladiátora na zadním sedadle poskočí. S mužností vyplašené laně začne už popatnácté od začátku cesty vřískat:

„Co to do prdele je, to není možný, tenhle zapadákov, nakonec nám ještě rupne pneumatika! Kdo žije v takový ztracený díře?! A pak, upřímně, opakuju, že na takovým zbohatlickým halloweenským večírku se určitě budeme nudit jako mrtvý krysy!“

Málokdy jsi viděl něco horšího, než je venkovská silnice, po níž jedete na Victorovu oslavu. Ale zároveň vnitřně cítíš, že to není to, co Lucasovi vadí, stejně jako ostatním. Už dva dny má příšernou náladu — vlastně od té doby, co se dozvěděl, že Morgane na večírek nepřijde. Takže se prostě rozhodl, že se o špatnou náladu podělí s ostatními.

Clara už to nevydrží, usadí ho na místo a energicky zamává bambulemi kostýmu zkrvavené roztleskávačky. Také popatnácté.

„Fajn, Lucasi, přestaň, vážně seš otravnej! Jestli chceš všem otrávit večírek, protože pánova vyvolená nepřišla, měls zůstat doma! Jestli se hned nezklidníš, přísahám, že natočím remake Pátku třináctého v krvavý verzi.“

Lucas neodpoví a odmlčí se. Clara má skutečně dar usměrnit Lucasovy výkyvy nálady. Protože je znáš už nazpaměť, víš, že vztah, který spolu měli před necelým rokem a který Clara ukončila, přece jen k něčemu byl. Clara na tebe mrkne do zpětného zrcátka a zažertuje:

„Fajn, Sašo, přiznej: ztratili jsme se! Už hodinu jezdíme uprostřed ničeho, měl sis nastavit navigaci: přijedeme pozdě!“

„Ale ne, pozorně jsem poslouchal všechno, co mi Victor řekl,“ odpovíš. „A tady se stejně nic nedá chytit, takže navigace… Ale brzo bysme měli při… PÁNI!“

„Ty krávo!“ vydechl Lucas, jehož hnusná nálada se změnila v ohromení.

Na kopci se tyčí v celé své nádheře impozantní sídlo, jehož světla pronikají mlhavou nocí. Věděls, že Victorova rodina je bohatá, ale ne že až tak moc… Nikdy jsi nic podobného neviděl, snad jen ve filmu. Přijedeš autem až k obrovské železné bráně, která určitě označuje hranice — rozsáhlého — panství. Na tepaných železných mřížích rozeznáš iniciály „V. H.“, které jsou nádherně propracované a obklopené květy, jejichž jméno neznáš.

Vchod ještě zpestřuje množství dekorací. Je tu několik dýní, které vrhají do tmy naoranžovělé světlo. Vidíš také otepi slámy, napodobeniny pavoučích sítí, svíčky, malé duchy. Vpravo na bránu vedle domovního telefonu dokonce umístili strašidelně vyhlížejícího panáka, který trochu krvácí a je omotaný provazem jako oběšenec.

„Můžeme říct, že s výzdobou si teda vyhrál,“ vydechne čím dál vzrušenější Clara.

„Tak určitě proto jsme ho od léta neviděli!“ zavtipkuješ. „Celou dobu musel připravovat tohle. To je teda výkon!“

„Možná, ale brána je zavřená,“ zabručí Lucas. „Vážně, Victor ví, že čeká lidi, a nechá zavřenou bránu, to je fakt bláznivý.“

„To je určitě proto, aby se tam nedostal nějakej sériovej vrah,“ žertuješ.

„Nebo sériovej debil,“ dodá Clara a vrhne na Lucase temný pohled.

Můžeš si vybrat, jestli hlasitě zatroubíš, abys dal vědět, že jste přijeli 03 , nebo vystoupíš a zazvoníš na domácí telefon 02 .

02

Rozhodneš se vystoupit z auta a zazvonit na domácí telefon. Clara si tě dobírá:

„Upozorňuju tě, že jestli z lesa vyběhne nějakej psychopat s motorovou pilou, tak zmizíme bez tebe!“

Nervózně se zasměješ, nicméně se obezřetně podíváš k lesu, ale kromě husté mlhy tam nic není.

Venku je čerstvý a osvěžující vzduch. Je cítit vlhkostí a půdou. Okolní klid ruší jen praskání větví ohýbaných větrem. K domácímu telefonu se musíš probrodit rozbahněnou cestou. Pobaveně se podíváš na zkrvaveného panáka, který upírá neexistující pohled na cestu před sebou.

Cihlový sloupek, na němž je zavěšený telefon, má určitě víc než sto let, což velmi kontrastuje s přístrojem.

Zazvoníš poprvé.

Nic.

Okolní ticho přeruší krákání havrana v dálce. Chvíli počkáš a zazvoníš podruhé.

Pořád nic.

Otočíš se k autu, odkud tě přátelé sledují překvapenými i zmatenými pohledy. Clara mává bambulemi se skvrnami od krve a naznačuje, že to máš zkusit ještě jednou.

Když zvedneš ruku, abys zazvonil potřetí, panák po tvé pravici pomalu otočí hlavu k tobě. Ticho tohoto opuštěného místa je ještě tísnivější než předtím a tobě se naráz zježí chlupy na předloktí. Figurína vydá dlouhý pronikavý výkřik, jemuž jako ozvěna odpoví vyděšený křik přátel, kteří celou scénu pozorují z auta.

Ta věc natáhne ruku a snaží se tě popadnout.

Couvneš, tlumeně vykřikneš a uklouzneš na spadaném listí. Naprosto vyděšený ležíš na zemi. Koutkem oka zahlédneš Claru, jak si přesedla na sedadlo řidiče a s třesoucíma se rukama nastartuje, aby ujeli. Strašidlo se naráz začne divoce chechtat a jedním pohybem si utrhne hlavu.

Chystáš se zařvat z plných plic, ale…

„Vi… Victore?“ koktáš.

Victor je v převleku za strašidlo doslova mrtvý smíchy. Nechal ses v celé své kráse napálit. Ukáže na tebe slaměným prstem, otočí se k sinalým obličejům Clary a Lucase a rozesměje se ještě víc, až se za břicho popadá.

„Vy vypadáte, ha ha ha! To je ohromný! Jste první, na koho to fungovalo! Úplně mě od smíchu bolí břicho!“

Musí se uklidnit a nabrat dech. Clara s Lucasem přijdou za vámi, pak se také úlevně rozesmějí a pokoušejí se zamaskovat, jak moc se báli. Victor se uklidní, pak se na vás s okázalým výrazem majordoma podívá:

„Přátelé, buďte vítáni na panství Amarant! Nejprve se musím omluvit, že jsem se vám celou dobu neozval.“

Všichni jste zvědaví a chcete vědět víc, ale on pokračuje:

„Dotazy později! Jestli máte odvahu, nastoupím s vámi do auta a dojedeme k domu. Protože, do hajzlu, jedete pozdě! Za tu čtvrthodinu, co jsem tady čekal, abych vás vyděsil, jsem celej zmrzlej! Tak jedeme!“

Nastoupíte všichni do auta a jedete k domu 04 .

03

Světlo reflektorů bíle ozáří mříž brány. Hlasitě zatroubíš. Lucas vzadu nadskočí.

„Do prdele, Sašo! Měls něco říct! Jsem se lekl, že jsem se málem…“

„Ale! Slečinko,“ dobírá si ho Clara.

„To není směšný, zrovna jsem se díval na támhleto houští a jsem si skoro jistej, že se tam něco mihlo…“

„A navíc otravnej, teď ještě bude mít halucinace,“ žertuješ.

Nicméně všichni se podíváte směrem k houští, mhouříte oči, abyste ve tmě lépe viděli. I přes úplněk je těžké cokoliv rozeznat, jen silný vítr ohýbá keře a vlní vysokou trávou. Byl to jen výplod Lucasovy představivosti. Znovu trochu naléhavěji zatroubíš.

Pořád nic.

„Myslím, že opravdu nemáš na výběr, Sašo, musíš jít zazvonit.“

„A proč já?“

„Protože ty! Nenecháš přece krásnou roztleskávačku, aby čvachtala v bahně, a když pošleme Lucase, bude o tom mluvit ještě sto let. Tak běž!“

Nemáš na výběr, půjdeš zazvonit 02 .

04

Cesta k domu netrvá dlouho. Po cestě vám Victor neustále vypráví o večírku a ujišťuje vás, že bude absolutně boží a nezapomenutelný. Lucas zůstane věrný své náladě a je dál nevrlý. Clara je už ve stadiu vrcholného rozrušení, jak jsi ji viděl jen málokdy. Ty se soustředíš na řízení, ale nemůžeš se ubránit potichu nepozorovat to panské sídlo, které je čím dál impozantnější, čím víc se k němu přibližujete. Jsi napůl okouzlený, ale napůl bojuješ s pocitem, který neumíš definovat.

„Zaparkuj na opačný straně kašny,“ radí Victor. „Je tam míň bahna, aspoň se tak moc nezasviníme. A ty seš za koho, za Michaela Jacksona v  Thrilleru ?“

Přikývneš a objíždíš kašnu.

„To je luxusní! Ale ta kabelka to trochu kazí!“ řekne Victor.

„Já vím, Claro, přestaň mě s tím furt otravovat! V bundě mám jenom malou kapsičku, kam se mi sotva vejde mobil, někam si musím dát klíče a doklady!“

Když se chystáš vypnout motor, všimneš si, že reflektory ozařují velice zvláštní zahradu rozkládající se ve spodní části kopce. Je ohraničená mřížemi a ty si všimneš…

Náhrobních kamenů!

„No jo, ty seš teda hustej s tou výzdobou,“ poznamená Lucas.

„Vůbec… ne. To je rodinný hřbitov, myslím, že tady byl vždycky. Když jsme se sem před šesti rokama nastěhovali, rodiče plánovali, že je vytahají, ale nikdy neměli čas.“

Jak Victor vypráví svou historku, Lucasův obličej pod válečným líčením bledne. Polohlasem řekne:

„To je megapochmurný… V zahradě jsou mrtvoly…“

„Ale slečinko…,“ pokračuje Victor. „Mně to připadá cool. A to ani nemluvím o šílených večerech, které jsem tam trávil s bratranci, to jsme měli všichni bobky!“

Když uvidíš Lucasovu hlavu ve zpětném zrcátku, tušíš, že to sotva schvaluje. To Clara už nemůže dál čekat:

„Fajn, buď strávíte večer tady a budete čumět na tři ubohé šutry, nebo půjdete se mnou a utopíte se v alkoholu.“

Upřímně, tón jejího hlasu nedává opravdu na výběr. Vystoupíte tedy z auta, takže si konečně můžeš prohlédnout sídlo. V říjnové noci se tyčí jako gigantické stvoření, které míří k zamračenému nebi drápy špičatých věží. Tmavý kámen zdí se mísí s dřevěnými konstrukcemi podpírajícími střechu, okna a balkóny. Budova je opravdu monumentální, dokonale zrenovovaná a dobře udržovaná. Dvě patra nad tvou hlavou se tyčí kruhové vikýře, které vedou až ke krovům a nejsou osvícené. Zježí se ti chlupy. Máš pocit, že sídlo pozoruje všechno, co právě děláš.

Prohlížíš si pozemek kolem sídla, kde bujně roste jediná rostlina. Uprostřed zelených listů vyrůstají rozkvetlé, krvavě rudé klasy a připomínají květinu, kterou jsi viděl jako ozdobu na bráně. Zeptáš se tedy Victora, co to je:

„Roste to úplně samo, aniž bychom s tím museli cokoli dělat. Rodiče jsou často pryč, jako tento víkend, takže se jim hodí, že se nemusí starat o zahradu. Ta rostlina je symbolem rodiny, která sídlo postavila: amarant. Vlastně kvůli tomu se toto místo jmenuje panství Amarant. Ale neboj, budu vám večer vyprávět super příběh… Trpěěělivost!“ protáhne poslední slovo a zatváří se strašně tajemně.

Když se přiblížíte ke vstupním dveřím, je ti jasné, že i tady Victor pojal věci zeširoka. Ozdoby u brány byly jen vtip. Kolem je plno strašidel vyřezaných z dýní, ani nevíš, co vlastně představují, falešná upíří rakev, kotel s plovoucím plastovým miminem, uřezaná lidská hlava, která vypadá jako živá, a hromada dalších věcí, které si nemáš čas prohlédnout, protože vás Clara tlačí dovnitř.

„Deme, deme, večírek je uvnitř!“

Projdete impozantními vyřezávanými dřevěnými dveřmi a ocitnete se ve vstupní hale sídla. Je obrovská a neuvěřitelná, utápí se v tlumené a trochu tíživé atmosféře, která by se hodila do nejslavnějšího hororového filmu. Z jedné strany vede do prvního patra nádherné točité mramorové schodiště. Tam debatuje se skleničkou v ruce zombie s vetřelcem. Nad jejich hlavami je uprostřed místnosti zavěšený obrovský lustr schopný unést nejméně sto svíček. Není rozsvícený, ale je obalený pavoučími sítěmi tak realistickými, že si říkáš, jestli nejsou pravé. Za tvými zády se zabouchnou dveře a přeruší tvoje rozjímání.

„Deme, lůzři, potřebuju doplnit alkohol! Potkáme se na baru!“ vykřikne Clara.

Koutkem oka vidíš Lucase, který se nemůže ubránit, aby na ni nevrhl zaražený pohled. Ty si přes to všechno dál prohlížíš halu.

Asi deset lidí se prochází po místnosti a debatují. Z četných reproduktorů vyhrává pochmurná hudba, v níž je občas slyšet vzdálený řev připomínající něčí agónii. Na celé té scéně je něco hodně děsivého: všechno, co nepatří k domu, křiklavá výzdoba, groteskní až bizarní kostýmy, lidé ti připadají, jako by se minuli v čase. Jsi přesvědčený, že bez toho všeho to tady musí být stokrát děsivější, a nedovedeš si představit, že bys tady měl strávit jedinou noc sám.

V příští vteřině přitáhne v davu hostů tvůj pohled dokonalá ženská tvář s modrýma očima. Napřímíš se, abys ji lépe viděl, ale nakonec se ti ztratí z dohledu. Je příliš tma.

Můžeš se pokusit najít tu dívku mezi hosty 06 , nebo jít za Clarou na bar 05 . Nebo se také můžeš začít bavit s Lucasem 07 .

05

Rozhodneš se odejít ze vstupní haly a jít za Clarou na bar. Počítali jste s tím, že tady strávíte noc, můžeš se tedy radovat, že nebudeš muset cestou zpět řídit. Přitom se rozhlížíš, jestli tady není někdo, koho bys znal a koho bys mohl pozdravit. Zároveň pátráš po dívce, kterou jsi spatřil, ale nepodaří se ti ji najít.

Když tě Clara uvidí, zeširoka se na tebe usměje a pozdraví tě skleničkou naplněnou až po okraj punčem. Přijdeš k ní, a než cokoliv vysloví, už víš, o čem bude mluvit:

„Víš, někdy je těžký vydržet s Lucasem. Někdy mám opravdu chuť rozpárat mu břicho!“

„Jo… Vím, že je někdy hnusnej… V takových chvílích si z něho radši dělám srandu a vozím se po něm. Ale ty i já vlastně víme, proč je takovej, že?“

Někdy se skutečně divíš, že ti chybí takt a že jsi schopný chovat se jako slon v porcelánu a zraňovat své okolí. A to všechno bez jediné kapky alkoholu! Překonáváš se, výborně. Clara se na tebe nejdřív vztekle podívá. Zjevně se jí to dotklo… pak se zatváří smutně a potichu ti odpoví:

„Možná ano… Ale dobře víš, že jestli jsem se rozhodla ho opustit, bylo to kvůli tomuhle. Taky jsem z toho byla špatná, že… A teď…“

Náhle zhasnou všechna světla.

Rázem přestane hrát hudba. Atmosféra je tíživá a ve světle několika svíček rozmístěných tu a tam si všimneš, že si lidé začali šeptat. Prvním patrem se rozlehne tlumený zvuk, jako kdyby někdo zabouchl dveře, a ozve se zlověstný smích, který jako by rezonoval celým domem. Slyšíš, jak v hale nějaká holka vyděšeně vykřikla.

„Vsadím se, že to je zas Victor a baví se…,“ komentuje to Clara.

Z reproduktorů se ozve tichá tísnivá hudba s vysokými tóny, která ti hned připomene soundtrack k  Vymítači ďábla . Náhle zazní Victorův vážný, hluboký a tajemný hlas.

„Dámy a pánové, zvu ty nejmíň vystrašené z vás, abyste za mnou přišli do salónu. Nastal čas povyprávět vám příběh panství Amarant. Ostatním — kteří nemají pevné nervy nebo nechtějí odsud odejít s řevem — radím, aby si dál v klidu užívali večírek a nevšímali si nás.“

Světla se opět rozsvítí a ty se zvědavě a tázavě podíváš na Claru.

„Na to jsem ještě málo pila,“ řekne ti. „Běž, vím, že se tady nudíš k smrti. Já zůstanu a podívám se, jestli tady není někdo známý. Potřebuju přijít na jiný myšlenky.“

Necháš ji tedy tam a trochu nervózně odejdeš do salónu 08 .

06

Spěcháš mezi ostatní hosty na večírku a doufáš, že najdeš dívku, kterou jsi předtím zahlédl. Nevíš přesně proč, ale má něco, co tě doopravdy upoutalo, i když sis s ní vyměnil pohled pouhou vteřinu.

„Hele, Saša! Zase pozdě, jako vždycky!“

Otočíš se na toho, kdo tě oslovil a popadl tě za předloktí. Je to Marcus, tvůj a Victorův společný kamarád, kterého dobře znáš z fakulty.

„Jo, trochu jsme se v tý díře ztratili.“

„Překvapuješ mě, těžko bys našel zapadlejší místo. Ale uvidíš, tenhle dům je vážně bláznivej! Doufám, že Victor bude mít čas tě tady provést! Rozhodně musíš vidět půdu, je tak velká jako můj barák a…“

Jak už má Marcus ve zvyku, neumí mlčet. Necháš ho mluvit a pohledem hledáš dívku z haly. Vidíš Hulka, čertici, vězně, vlkodlaka a taky kupodivu Spongeboba, ale ji ne. Ve chvíli, kdy přestaneš zkoumat lidi, kteří si musí určitě říkat, co po nich chceš, uvidíš vzadu v hale dvě nádherné modré oči. Má pěkný oduševnělý obličej, dlouhé světlé vlnité vlasy, drobné elegantní tělo a princeznovské šaty se skvrnami od krve.

„Hej, Sašo?“ promluví na tebe Marcus, který si uvědomil, žes ho úplně zasklil.

Znovu se podíváš směrem k dívce, ale ta zase zmizela.

„Promiň, Marcusi, zrovna jsem se díval na blondýnku v bílých šatech celých od krve. Víš, kdo to je? Myslím, že jsem ji viděl na fakultě…“

„Páni, na to se mě ptáš ty, to musí mít nadpřirozený schopnosti! Ale ne, nevím, kdo to je, jinak už bych si s ní povídal, o tom žádná! A pak je tady tolik hostů, že jsem všechny neviděl, ale určitě je to nějaká Victorova kamarádka, nebo možná jeho ségra. Přinejhorším se jí zeptej.“

Zatímco se Marcus chystá na další nekonečné bla bla, řekneš si, že musíš jít rychle k východu. Můžeš jít za Clarou na bar 05 nebo se vrátit za Lucasem, který stojí jako trubka na stejném místě v hale 07 .

07

Lucas na tebe vrhne pohled kokršpaněla, který právě dostal co proto.

„Pst, Sašo, už vím, co řekneš.“

„Protože umíš číst moje myšlenky?“ zeptáš se ironicky.

„Ne, ale ten rozhovor, o kterým mluvíš, jsme vedli už stokrát, takže stop.“

„A stokrát jsi mi řekl, že děláš, co můžeš, abys otočil stránku, já vím. Ale nechtěl jsem s tebou nutně mluvit o Claře. Spíš jsem ti chtěl říct, aby sis přes to všechno užil večírek. Není to proto, že Morgane nepřišla, že mezi všemi těmi zombíky, upíry nebo harlekýny není holka, která by se ti mohla líbit.“

„Pche, to říkáš ty? To spíš ty by sis měl užít večírek, abys našel nějakou kočku, která ti pomůže změnit tvůj celibát.“

Využiješ ta slova k tomu, aby ses ohlédl, s nadějí, že zase uvidíš tu dívku s modrýma očima, ale vůbec se ti ji nedaří objevit. Lucas pokračuje:

„Upřímně, vím, že bych si měl zajít promluvit s Clarou. Ale fajn, víš, že má svou hrdost, já svou a…“

Náhle zhasnou všechna světla.

Rázem přestane hrát hudba. Atmosféra je tíživá a ve světle několika svíček rozmístěných tu a tam si všimneš, že si lidé začali šeptat. Prvním patrem se rozlehne tlumený zvuk, jako kdyby někdo zabouchl dveře, a ozve se zlověstný smích, který jako by rezonoval celým domem. Slyšíš, jak v hale nějaká holka vyděšeně vykřikla.

„No skvělý… Uvidíš, že za hodinu Victor promění svoje sídlo na obří únikovou hru!“ zašeptá Lucas.

V reproduktorech se ozve tichá tísnivá hudba s vysokými tóny, která ti hned připomene soundtrack k  Vymítači ďábla . Náhle zazní Victorův vážný, hluboký a tajemný hlas.

„Dámy a pánové, zvu ty nejmíň vystrašené z vás, abyste za mnou přišli do salónu. Nastal čas povyprávět vám příběh panství Amarant. Ostatním — kteří nemají pevné nervy nebo nechtějí odsud odejít s řevem — radím, aby si dál v klidu užívali večírek a nevšímali si nás.“

Světla se opět rozsvítí a vy se znovu ocitnete v původním tlumeném světle. Zatímco někteří odcházejí do salónu, podíváš se tázavě na Lucase.

„No, to mně nic moc neříká. Ale jdi tam, vím, že se ti to bude líbit. Já zůstanu chvilku tady a možná si půjdu promluvit s Clarou. Uvidím.“

Necháš ho tedy tam, povzbudivě ho poplácáš po rameni a trochu nervózně odejdeš do salónu 08 .

08

Není překvapením, že se skoro všichni rozhodli jít do salónu, aby si vyslechli Victorův příběh. Nutno říct, že jeho režijní schopnost nalákala! Místnost je prostorná a bohatě vybavená nábytkem, v nádherném krbu, do něhož by se vešli nejmíň čtyři lidé, hoří impozantní oheň. Kolem Victora, který stojí uprostřed místnosti, jsou připraveny tři obrovské pohovky, židle a taburety. K nohám si odložil hlavu ze svého kostýmu strašáka, aby mu nepřekážela, až bude mluvit, a tváří se tajemně. Světlo je ještě tlumenější než v ostatních místnostech, což ti brání rozeznat okolní tváře.

„Milí hosté, ještě jednou vás tady vítám! Příběh, který vám chci vyprávět, zná jen málo lidí. Riskujete, že v noci nezamhouříte oči… Máte tedy poslední možnost se vrátit a užívat si jednohubek.“

Nikdo se ani nehne.

„Určitě jsou mezi vámi ti, kdo si při příchodu všimli náhrobních kamenů v zahradě. Jsou symbolem dramatické historie, která se tady odehrála. O panství Amarant a o jeho sídle se vypráví hodně věcí, ale věřte mi, že všechny historky, které se povídají, jsou daleko od pravdy a od hrůz, které skrývá.“

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Slyšíš klidné oddychování několika lidí kolem tebe. Oheň v krbu praská a vrhá na všechny obličeje plápolavé světlo, které jim dodává strašidelný vzhled. Victor pokračuje:

„Před více než sto lety nechala bohatá rakouská rodina VanHacketů postavit na tomto pozemku sídlo a vybavila ho. Původně se panství nejmenovalo Amarant. Otec rodiny byl jmenován baronem díky svému bohatství a vlivu. Bohužel jedné zimní noci, dva roky poté, co jeho žena porodila své druhé dítě, vypukl v jednom z palácových křídel požár. Nikdo se nikdy nedozvěděl, co se vlastně stalo, ale baronova žena zemřela v plamenech. Vypráví se, že její křik v agónii se rozléhal po celém panství dlouhé minuty. Poté co déšť uhasí plameny, vydá se baron hledat tělo své ženy do kouřících trosek. Přenese v náručí zuhelnatělé ostatky a jde je pohřbít do zahrady. O měsíc později tam vyroste jediná rostlina: amarant. A tak dostalo panství své jméno.“

Victor na několik vteřin teatrálně odmlčí, takže můžeš rozeznat několik vyděšených tváří. Pokud jde o režijní nadání, vychází z něj Victor při vyprávění příběhu spíš dobře.

„Od té doby už baron nebyl jako dřív. Část jeho osoby zahynula v plamenech spolu s jeho ženou, část jeho rozumu také. Jeho starší dcera vyrostla pod výjimečnou ochranou a byla svědkem náladovosti svého otce, který podléhal depresi. Už nemohla dál. Zamilovala se do jednoho mladíka z okolí, který pracoval pro panství, ale baron tento vztah neschvaloval. Dokonce vůbec. Dotyčný hoch neměl žádný titul, byl chudý, málo vzdělaný, prostě to nebyla nejlepší partie pro slečnu z Amarantu. Ona ale byla do Guillauma bláznivě zamilovaná, a tak se rozhodla od otce utéct. Bohužel služka, které se mladá žena s důvěrou svěřovala, prozradila všechno baronovi. V jeho paměti se znovu vynořily vzpomínky na minulost: už ztratil svou ženu, bylo nemyslitelné, aby ztratil i dceru. Něco se v něm definitivně zlomilo. Byl šílený vzteky, žárlivostí a možná i smutkem a přišel o zbytek rozumu, který mu ještě zbýval…“

Další teatrální ticho, tentokrát mnohem delší. Victor se odmlčel evidentně schválně, aby se ho někdo zeptal, jak příběh pokračuje. To se také ostatně stalo:

„A… co se stalo potom?“ ptá se kluk s obrovskými brýlemi.

„Kvůli neustále otevřeným ranám z minulosti a strachu ze ztráty dcery, popadl baron uprostřed říjnové noci, jako je tato, loveckou pušku. Potichu vyšel po schodech do patra, kde byly pokoje. Co se přesně stalo potom, nikdo jistě neví, ale… BUM!“

Victor vykřikl a napodobil zvuk střelby. Vedle tebe sebou trhlo několik lidí.

„Vystřelil do těla své spící dcery. BUM! Syn, kterého vzbudila střelba, se pokusil utéct na chodbu, ale… BUM! Služka a služebník dopadli stejně. Pak šel na půdu, oblečení nasáklé krví svých dětí. Tam si prohnal kulku hlavou. Tak se baron VanHacket stal Bezhlavým Baronem…“

Místností se rozhostí smrtelné ticho. V krbu zapraská poleno a většina shromáždění sebou trhne. Ve zlomku vteřiny ozáří jiskry z krbu obličej v rohu místnosti: obličej dívky, kterou jsi už předtím viděl. Její modrý pohled se střetne s tvým tak intenzívně, až v břiše ucítíš divný pocit.

„Od toho dne,“ pokračuje Victor, „mnoho lidí říká, že sídlo je strašidelné. Během dlouhých zimních nocí je možné slyšet řev vedle západního křídla, kde zemřela baronova žena. Někdy dokonce někteří návštěvníci cítí v temných chodbách domu vůni amarantu. To je znamení, že je přítomen duch baronovy ženy. Také se stává, že lidé slyší tlumené zvuky na půdě, něco jako těžké kroky. V šedesátých letech si jeden pár vypíchl oči, protože už nemohl snášet strašlivé přeludy, které potkával na chodbách sídla. Takových historek je spousta, ale všechny se v jednom shodují: baron ještě prochází chodbami sídla…“

„A co se stalo s Guillaumem, s tím klukem, co ho baronova dcera milovala?“ ptá se kluk převlečený za Harryho Pottera.

„To nikdo doopravdy neví. Někdo říká, že prostě zmizel, někdo si myslí, že spáchal sebevraždu. Teď, jestli chcete, můžeme použít toto, abychom dostali odpovědi…,“ řekne Victor a ukáže prstem na nějaký předmět na stole.

„Spiritistická tabulka?“ poznamená někdo vedle tebe.

„Ta je obrovská! Vždycky jsem chtěl tu věc vyzkoušet,“ odpoví jiný vzrušený hlas.

„Je to na vaše riziko a nebezpečí,“ oznámí Victor, „ale já se toho nebojím. Seance začíná za pět minut, čas, aby strašpytlové odešli! Duchové vycítí, když se bojíte… A pak nemají chuť diskutovat.“

Nastane pohyb, lidé se usadí pohodlněji, zatímco jiní ze salónu odcházejí. Nadšení těch, kteří se chtějí zúčastnit seance, tě vyloženě baví. I když oceňuješ historky o přízracích, taková seance ti připadá trochu směšná. Mrknutím oka zaznamenáš, že blondýnka odešla z místnosti. Určitě…

Victor ti naznačí, že s tebou chce mluvit.

Můžeš jít za Victorem 10 , nebo zkusit najít Lucase s Clarou a strávit večer s nimi 09 .

09

Naznačíš Victorovi, že máš na práci něco jiného, a odejdeš ze salónu. Když se octneš opět v obrovské vstupní hale, začneš hledat své přátele. Lucas se zjevně rozhodl pohnout, protože už nestojí vedle vchodu jako nějaká deprimující dekorace. Po rychlé otočce v baru konstatuješ, že Clara už tam není, ale abys vykompenzoval těch několik kroků, které tě sem dovedly, vypiješ kosmickou rychlostí sklenku punče.

Když procházíš mezi hosty v hale, spatříš dívku, s níž máš nějaké společné přednášky na fakultě. Potichu tě pozdraví a ty se rozhodneš jít za ní:

„Ahoj Marie, nevidělas náhodou Lucase nebo Claru?“

Lehce se usměje.

„Ano, viděla jsem je odcházet asi před pěti minutami. Podle mě není vhodná chvíle je rušit, jestli víš, co tím chci říct…“

Nemůžeš se ubránit, aby ses té zprávě také neusmál. Že by se Lucas do toho konečně pustil? Nebo se Clara konečně rozhodla odložit svoje ego? Ať je to, jak chce, máš doopravdy radost z toho, že si konečně promluvili. Marie pokračuje:

„Nevím, jestli ti to už někdo řekl, ale Victor tě hledá, je v salónu. Zjevně právě připravují seanci Ano-nevím-co-je-tam. Mohl by ses jít podívat, co ti chce!“

Rozhodneš se, že necháš Claru a Lucase, aby si v klidu promluvili, a jdeš zjistit, co po tobě chce Victor 10 .

10

Jak se k Victorovi blížíš, vidíš, že se čím dál víc usmívá. Vypadá jako uličník, který se chystá vyvést nějakou pitomost. To ostatně budeš mít na něm pořád rád: má povahu věčně šťastných lidí, schopných se všemu smát a pozvednout vám náladu už jenom tím, že tam je.

„Milý Sašo!“ směje se. „Neboj se, znám tě a vím, že vyvolávat mrtvý tě fakt nebaví. Ostatně, abych řekl pravdu, ta moje historka byly samý blbosti! Opravdu mám chuť dnes večer všechny vystrašit, takže mám pro tebe úkol. Mohl bys mi oplatit službu a účastnit se seance u spiritistický tabulky a pohybovat sklenkou? Samozřejmě diskrétně.“

Teď se usměješ zase ty.

„A když se budu smát, zabijou mě! Víš, že nejsem nejlepší herec.“

„To nevadí! Když tak můžeš vždycky odejít do prvního patra do staré herny a dělat tam velkej hluk. Z té místnosti je všechno slyšet. Chci jim vážně nahnat pořádný strach, aby uvěřili, že tady doopravdy straší, dal jsem s tím večírkem fakt hodně práce, aby nebyl jen tak obyčejnej… Takže, prosím, jsem si jistej, že se o to postaráš!“

Můžeš se zúčastnit seance u stolku a pohybovat skleničkou, jak po tobě chce Victor 13 . Můžeš také jít do staré herny a během seance tam dělat hluk 11 . Jestli se ti nic z toho nelíbí, můžeš Victorův návrh odmítnout a normálně se seance účastnit 12 .

11

„Půjdu do herny,“ řekneš Victorovi. „Aspoň uvidím něco víc z celého sídla. Nemůžu se dočkat, až je tam nahoře uslyším řvát.“

„Aha, tomu se nedivím! Neboj se mlátit nahlas, nebo dokonce řvi jako blázen! Místnost je v prvním patře na konci chodby, vede k ní pár schodů.“

Victor ti rychle vysvětlí, jak se tam dostaneš, pak na sebe spiklenecky mrknete. Pár lidí se netrpělivě posadí kolem stolku, aby se účastnili pokusu, a ty odcházíš ze salónu.

Victor si tě uměl dobře omotat kolem prstu. Znáte se teprve rok, ale zapamatoval si historky, které jsi mu vyprávěl o době, kdy ses bál o mladšího bratra, který měl noční můry, o přátele ve škole, nebo dokonce o lidi na ulici.

Když rychle procházíš halou, nikde nevidíš Claru a Lucase. Mrzí tě to, protože bys dal nevím co za to, kdybys je viděl vyděšené! Po mramorovém schodišti vystoupáš do prvního patra. Naráz jsi úplně sám a rychlými kroky projdeš spletitými chodbami obrovského sídla.

Jak se postupně blížíš nahoru, hluk oslavy dole je čím dál vzdálenější. Ve chvíli, kdy zmizí úplně, se kolem tebe rozhostí trochu tíživé ticho. V duchu začínáš litovat, že sis vybral tuto možnost, zatímco jiný, tvůj veselejší hlas se nemůže dočkat, až si budeš hrát na duchy.

Kráčíš po pusté chodbě, z níž vedou dveře do několika dokonale uklizených, ale překvapivě zchátralých místností. Jak postupuješ dál, něco tě udiví: zvuk tvých kroků není v okolním tichu slyšet. Ve skutečnosti kráčíš po obrovském starém koberci, který se donekonečna táhne na podlaze a tlumí tvé kroky. Jakmile si to uvědomíš, podivíš se, protože zaslechneš, jak v dálce za tebou někdo krátkými a lehkými kroky běží.

Představivost nebo nějaký zvědavý host, pomyslíš si…

Victorovy instrukce ti přišly naprosto jasné a splnil jsi je do písmene, přesto ale nemůžeš hernu najít. Procházíš dobrých pět minut po chodbách, aniž by se ti podařilo vyčmuchat malé schodiště, které k ní vede. Na další křižovatce v neproniknutelné temnotě rozezní pravidelné tik tak masivní pendlovky. Zase za sebou slyšíš někoho běžet, ale nejenom to: slyšíš také smích. Na patře je ještě někdo jiný, ale máš zvláštní pocit, že vzhledem k tomu smíchu je to nějaké dítě.

V přítmí před tebou se konečně objeví dřevěné schody, které pravděpodobně vedou do herny. Vzrušeně položíš nohu na první schod, který trochu zavrže.

„Hi hi hi!“

Zase ten stejný smích. Zdá se ti, že se blíží. Zkoumavě se zahledíš do temnoty na chodbě, nic však nevidíš, dokonce ani stín. Opět se rozhostí ticho.

„Je tady někdo?“ zeptáš se trochu víc nahlas.

Žádná odpověď, jen další chichotání.

Tentokrát jsi si jistý, že to je nějaké dítě. Co by nějaké děcko dělalo na večírku? Victor má zjevně jen jednu starší sestru. Mohl by to být nějaký jeho bratranec, o kterého se má dnes večer starat? Každopádně to není nic vážného a určitě pro to najdeš nějaké logické vysvětlení.

Můžeš pokračovat do herny, abys nahnal strach lidem při spiritistické seanci dole 14 . Nebo se můžeš rozhodnout vrátit se dolů a trochu znepokojeně zjistit, co se děje 15 .

12

„Ne, Victore, na to opravdu nemám ani pomyšlení. Starat se po cestě o Claru a Lucase mně trochu vyčerpalo.“

„Trochu?“ zasměje se. „No, jo, ty mě udivuješ, opravdu by se ti dva měli spolu vyspat!“

„Ale jdi, to není tak jednoduchý…“

„To s milostnýma historkama není nikdy! No tak, posaď se!“

Zatímco si sedáš na jeden ze sedáků poházených po zemi, nemůžeš se ubránit myšlence, že kdyby se všechno odehrálo tak, jak si Victor představuje, život by byl pro mnoho lidí jednodušší.

Asi patnáct lidí stojí kolem spiritistického stolku. Je to vlastně impozantní dřevěné prkno položené na konferenčním stolku. Jsou na něm vyrytá písmena a číslice. Ostatně všimneš si taky, že jsou tam i stejné iniciály, které byly na bráně panství, „V. H.“, a usoudíš, že předmět určitě patřil rodině VanHacketových. Victor si vezme slovo:

„Spiritistická seance není složitá. Stačí postavit sklenku do středu, přesně sem. Je tady hodně lidí, takže jen ti, kdo jsou nejblíž u stolku, položí ukazováček na sklenku.“

Jakoby náhodou jsi přímo před stolkem, takže to provedeš. Victor zůstane trochu v pozadí a nedotýká se sklenky.

„Dobře, teď budete všichni opakovat po mně: ,Duchu, jsi tady?‘“

Začnete všichni sborově opakovat Victorova slova, která rezonují salónem.

Několik vteřin se neděje vůbec nic. Jeden pár, který se přišel jen tak podívat, se rozhodne s pochechtáváním odejít.

Victor vás tedy vyzve, abyste slova opakovali.

Pod prstem ucítíš lehký pohyb. Podíváš se na Victora, jehož obličej ustrnul v tajemném výrazu pána seance. Sklenka se začne trochu víc pohybovat a přemístí se směrem k „ANO“ na dřevěném prkně. Jedna dívka převlečená za upíra vykřikne:

„Juliette, přestaň, vím, že seš to ty! Už jsi mě napálila na Vánoce!“

„Při životě mojí matky, Estelle, přísahám, že to nejsem já!“ odpoví jiný naříkavý hlas.

Po tomto krátkém extempore se v salónu znovu rozhostí ticho. Victor vypadá, že se chystá vyslovit novou větu, když ho přeruší další pohyb skleničky. Tázavě se zamračí.

Před ohromenýma očima účastníků — někteří jsou dokonce přímo vyděšení — se písmeno po písmenu vytvoří jméno: V… A… N… H… A… C… K… E… T… Victor předstírá překvapení, mračí se, ale ty ho znáš příliš dobře: určitě podplatil někoho jiného, aby hostům nahnal strach.

Nějaká dívka, která sedí vedle tebe, se zvedne, odchází a nadává přitom na „debilní seance“ a na „blbečky, kteří si jen chtějí připadat, že jsou něco víc“.

Sklenka se pod tvým prstem dá za skřípavého zvuku znovu do pohybu a mnohem rychleji složí další slovo: U… T… E… Č… T… E… Její pohyb se pak zastaví na jednom slovu vyrytém v rohu prkna: „NA SHLEDANOU“.

V salónu se rozhostí ještě tíživější ticho. Victor vše ukončí tak náhle, až sebou pár lidí překvapeně trhne.

„Ááá to bude pro dnešní večer vše! Víte, duchové jsou trochu náladoví. Je lepší na ně nenaléhat, abychom je nerozzlobili, zejména jestli to byl baron. Každopádně se nebojte, nic se vám nestane, dokud tady bude moje okouzlující osoba! Takže si užijte večírek.“

Zatímco se salón pomalu vyprazdňuje, Victor si tě vezme stranou a zjevně se snaží zamaskovat šílený smích.

„No teda, chlape, to bylo geniální! Chtěls mě taky vystrašit, že? Dokonce jsem si ani nemyslel, že mě posloucháš, když jsem vyprávěl o historii sídla!“

Už se ani nesnaží ovládnout široký úsměv.

„Victore, já jsem tou sklenkou nehýbal.“

Na chvíli se zamračí, ale rychle se vzpamatuje.

„Aha? Takže to znamená, že si někdo jiný dělal při seanci srandu! Myslíš, že to byla Juliette? Vždycky jsem říkal, že to nemá v hlavě v pořádku, ach jo! Dobře, nechám tě, jdu se podívat, jestli je všechno oukej, bav se!“

Když odejde do haly, dívka, kterou jsi už tolikrát zaznamenal, vejde do místnosti. Prochází mezi hosty, s některými si vymění pár slov, s jinými se zasměje. Její úsměv tě fascinuje: svou krásou rozzáří celou místnost. I přes umělou krev, kterou má rozmazanou na šatech, je úchvatná. Prostě je.

Jestli se cítíš připravený, můžeš k ní přistoupit 18 . Také můžeš zvolit možnost, že si konečně užiješ večírek a pokecáš s hosty 16 .

13

„Myslím, že se budeme válet smíchy!“ odpovíš Victorovi.

Victor se uličnicky usměje.

„Byl jsem si jistej, že s tebou můžu počítat! Tak pojď!“

Posadíš se na jednu z obrovských pohovek. Asi patnáct lidí stojí kolem spiritistického stolku. Je to vlastně impozantní dřevěné prkno položené na konferenčním stolku. Jsou na něm vyrytá písmena a číslice. Ostatně všimneš si taky, že jsou tam i stejné iniciály, které byly na bráně panství, „V. H.“, a usoudíš, že předmět určitě patřil rodině VanHacketových. Victor si vezme slovo:

„Spiritistická seance není složitá. Stačí postavit sklenku do středu, přesně sem. Je tady hodně lidí, takže jen ti, kdo jsou nejblíž u stolku, položí ukazováček na sklenku.“

Jakoby náhodou jsi přímo před stolkem, takže to provedeš. Victor zůstane trochu v pozadí a nedotýká se sklenky.

„Dobře, teď budete všichni opakovat po mně: ,Duchu, jsi tady?‘“

Začnete všichni sborově opakovat Victorova slova. Slova rezonují salónem.

Několik vteřin se neděje vůbec nic. Jeden pár, který se přišel jen tak podívat, se rozhodne s pochechtáváním odejít.

Victor vás tedy vyzve, abyste slova opakovali. Je to pro tebe signál, abys zahájil akci. Nějak ovládneš úsměv, který ti cuká v koutku úst, a jemně zatlačíš na skleničku. Podíváš se na Victora, jehož obličej ustrnul v tajemném výrazu pána seance. Přesto na tebe rychle mrkne. Pomalu zamíříš se skleničkou k „ANO“ na dřevěném prkně. Kolem tebe se ozvou překvapené výkřiky. Jedna dívka převlečená za upíra vykřikne:

„Juliette, přestaň, vím, že seš to ty! Už jsi mě napálila na Vánoce!“

„Při životě mojí matky, Estelle, přísahám, že to nejsem já!“ odpoví jiný naříkavý hlas.

Po tomto krátkém extempore se v salónu znovu rozhostí ticho. Máš problém ovládnout úšklebek, který ti stahuje rty. Victor vypadá, že se chystá vyslovit novou větu, když ho přeruší další pohyb skleničky. Zamračí se na tebe.

Před ohromenýma očima účastníků — někteří jsou dokonce přímo vyděšení — se písmeno po písmenu vytvoří jméno: G… U… I… L… L… A… U… M… E… Victor předstírá překvapení, pronese mimořádně špatně zahrané překvapené „óó“.

Nějaká dívka, která sedí vedle tebe, se zvedne, odchází a nadává přitom na „debilní seance“ a na „blbečky, kteří si jen chtějí připadat, že jsou něco víc“.

Sklenka se pod tvým prstem dá znovu do pohybu a mnohem rychleji vytvoří něco jiného: Z… Ů… S… T… A… Ň… T… A… D… Y… Její pohyb se pak zastaví na jednom slovu vyrytém v rohu prkna: „NA SHLEDANOU“.

V salónu se rozhostí ještě tíživější ticho. Victor vše ukončí tak náhle, až sebou pár lidí trhne.

„Ááá to bude pro dnešní večer vše! Víte, duchové jsou trochu náladoví. Je lepší na ně nenaléhat, abychom je nerozzlobili, zejména jestli to byl baron. Každopádně se nebojte, nic se vám nestane, dokud tady bude moje okouzlující osoba! Takže si užijte večírek.“

Zatímco se salón pomalu vyprazdňuje, Victor si tě vezme stranou a zjevně se snaží zamaskovat šílený smích.

„No teda, chlape, to bylo uf! Ach jo! Cos právě udělal, bylo ohromný, seš geniální! Myslel jsem, že mě neposloucháš, když jsem vyprávěl o baronově příběhu!“

„Victore… to jsem nebyl já. Vlastně, na začátku ano… ale pak ne! Myslel jsem, žes pověřil ještě někoho jinýho?“

Na chvíli se zamračí, ale rychle se vzpamatuje.

„To ne. Jinak bych tě o to nežádal, kdyby… No tak se někdo jinej musel bavit místo tebe! Myslíš, že to byla Juliette? Vždycky jsem říkal, že to nemá v hlavě v pořádku, ach jo! Dobře, nechám tě, jdu se podívat, jestli je všechno oukej, bav se, kámo!“

Když odejde do haly, dívka, kterou jsi už tolikrát zaznamenal, vejde do místnosti. Prochází mezi hosty, s některými si vymění pár slov, s jinými se zasměje. Její úsměv tě fascinuje: svou krásou rozzáří celou místnost. I přes umělou krev, kterou má rozmazanou na šatech, je úchvatná. Prostě je.

Jestli se cítíš připravený, můžeš k ní přistoupit 18 . Také můžeš zvolit možnost, že si konečně užiješ večírek a pokecáš s hosty 16 .

14

Protože jsi rozhodnutý nahnat hostům strach a nezklamat Victora, stoupáš dál po schodech. Schody čím dál víc vržou v malém prostoru, který vede k herně. Staré dveře v zaprášeném rámu vydají ostrý zvuk, když se je snažíš úderem ramene otevřít.

Kruhová podkrovní okna propouštějí do místnosti měsíční paprsky z nočního nebe. Na místě je strašidelná atmosféra, jako by se zde zastavil čas. Říkáš si, kdy asi tak někdo do této místnosti vešel naposledy…

Dveře se za tebou tlumeně zavřou.

Zamíříš do středu místnosti a kráčíš prachem, který pokrývá nepravidelná prkna na podlaze. Hledáš něco, čím bys mohl dělat hluk. Je tam hromada hraček a na stěnách visí obrázky. Také vidíš nějaké věci schované pod velkými bílými prostěradly, která lehce povívají v průvanu a vystraší tvou představivost, takže ani nechceš vědět, co se pod nimi skrývá.

Závěr: skákat celou vahou po podlaze by mělo úplně stačit. Určitě toho využiješ a budeš křičet. Ve chvíli, kdy si dřepneš a chystáš se vyskočit, tě zastaví kovové zaskřípání.

Vychází zpoza komody.

Zvuk ti připomíná špatně namazané kolo. V temnotě se ozve zvučný hlas malého chlapce, který si pobrukuje říkanku:

„Uprostřed temnot ozve se vřískot… Chi chi!“

Strneš na místě a nevěříš tomu, co vidíš. Zpoza nábytku pomalu a trhaně vyjíždí dětská tříkolka. Pomalu kolo, pak řídítka. Sotva máš odvahu podívat se, kdo na ní jede. Ztuhne ti krev v žilách, když konečně vidíš, kdo sedí na sedle…

Není tam nikdo.

Hlásek pokračuje:

„Jedna, dva, tři, nemáš hlas, křič.“

Za temného skřípání jede tříkolka dál a míří k tobě. Když chceš zakřičet, nevydáš ani hlásku. S třesoucíma se rukama začneš utíkat. Prudce otevřeš dveře, chystáš se seběhnout po schodech. Říkanka pokračuje:

„Ticho se rozhostí, všude je stín.“

Položíš nohu na první schod, ale šlápneš na něco, co nevidíš. Dopadneš o několik metrů níž, kde za příšerného prasknutí, které rezonuje v tiché chodbě, povolí tvůj vaz. Zatímco naposledy vydechneš, pendlovky na patře začnou hlasitě odbíjet a úplně přehluší poslední ostrý smích přicházející ze staré herny.

Sídlo Amarant nad tebou zvítězilo. Tady tvůj příběh bohužel končí. Jestli chceš, můžeš začít číst od začátku. Také můžeš začít na 10 .

15

Obvykle by ses postavil čelem k temnotě před sebou a nepochyboval bys, ať je to cokoliv. Ale na atmosféře té chodby pohroužené do tmy je něco tíživého, a ty se rozhodneš vrátit se do přízemí. Vracíš se tedy zpět a z temnoty sídla slyšíš poslední dětský smích, který rezonuje ještě několik vteřin. Potřeseš hlavou a kráčíš stále rychleji ke schodišti.

Dole vrcholí oslava. Spatříš několik lidí, kteří odcházejí ze salónu, a vydedukuješ, že spiritistická seance právě skončila. Nemůžeš si nevšimnout, že někteří z nich se trochu znepokojeně dívají směrem do patra. Victor tě zjevně nepotřeboval a podařilo se mu nahnat strach. A zároveň také překypuje představivostí, když je potřeba nalákat lidi do pasti.

Zamíří k tobě a evidentně se snaží co nejvíc ovládnout bláznivý smích. Když přijde k tobě, poplácá tě po rameni:

„Hustý, kámo! Moc nevím, cos tam nahoře dělal, ale seš geniální! Měls vidět jejich obličeje! A chlape, ten křik, tomu jsem opravdu uvěřil! To není možný, ty seš na to jak dělanej!“

Zatímco se chystáš Victorovi vysvětlit, že ty absolutně za nic nemůžeš, zamíří k baru a směje se čím dál víc.

Na pár vteřin se nemůžeš ani pohnout.

Takže nakonec někdo v patře byl a byl to určitě ten člověk, který dělal hluk, aby vyděsil účastníky seance. Využil toho, aby tě vyděsil, a to se mu také povedlo. Výborně, Sašo!

Tvoje úvahy přeruší dívka, kterou jsi už tolikrát zaznamenal. Prochází mezi hosty, s některými si vymění pár slov, s jinými se zasměje. Její úsměv tě fascinuje: svou krásou rozzáří celou místnost. I přes umělou krev, kterou má rozmazanou na šatech, je úchvatná. Prostě je.

Jestli se cítíš připravený, můžeš k ní přistoupit 18 . Také můžeš zvolit možnost, že si konečně užiješ večírek a pokecáš s hosty 16 .

16

Už ani nepočítáš, kolikrát jsi dostal v minulosti od holek košem. Časem to na tebe účinkovalo jako neuvěřitelně účinná vakcína a stal ses hodně, hodně vybíravým. A pak, naráz má tato dívka něco, co ti opravdu nahání strach. Něco, o čem sis myslel, že už nikdy nepocítíš, ale chápeš, jak je to silné. Je to příjemný a zároveň ochromující pocit. Víš, že když s ní půjdeš promluvit, nakonec budeš koktat jako kojenec, který má průjem.

Vmísíš se tedy do davu a zvolíš si raději něco snadného. Clara a Lucas se pořád nevrátili, ale to už tě vůbec neudivuje. Už několik měsíců si spolu hrají na kočku a myš a jedině krach jejich vztahu brzdí city, které k sobě chovají. Přeješ jim jen jedinou věc: aby jim to konečně fungovalo.

Někdo ti poklepe na rameno. Máš pocit, jako by se ti roztekly všechny orgány a stékají ti po nohách až do bot. Když se otočíš, myslíš na všechny ty provařené balicí věty, které jsi už slyšel a které bys mohl zase použít… A za tebou je jen Victor.

„Chlape, jak se máš? Vypadáš, jako bys právě viděl Beyoncé!“ řekne ti.

„Jo, de to, jen zrovna…“

„Hej, počkej… Na někoho myslíš, je to tak?“

Při té myšlence vypadá velice vzrušeně. Otevřeš pusu, chystáš se zakoktat negativní odpověď, ale nedá ti čas:

„Můj milý Saša se právě zamiloval! Pááááni! Tak kdo to je?“

Krátký pohled na dívku s modrýma očima mu všechno vysvětlí.

„Jo, OK, vidím… No, protože tě mám rád, nebudu se ti do toho plést… Jdi do toho, večírek je vždycky dobrá příležitost! Ale jestli nejseš připravenej… Pořád mně můžeš skočit do sklepa pro pár piv, protože jsme na suchu, a proto jsem vlastně za tebou přišel! Tak odvahu!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejhorší večírek tvého života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.