Rachel Caine

Ve víru

Originální název: Wolfhunter River

Vydáno u Thomas & Mercer, Seattle 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text copyright © 2019 Rachel Caine, LLC

All rights reserved.

This edition is made possible under license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.

Translation © Agáta Hamari, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9343-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9344-5 (mobi)

PROLOG

Před čtyřmi dny

Když paní učitelka Willinghamová Ellie Whiteové oznámila, že ji šofér bude vyzvedávat ze školy dřív, bylo Ellie jasné, že to není celá pravda. Pan Lou ji nikdy dřív nevyzvedával, leda že byla nemocná.

„Proč?“ zeptala se. Ráda se vyptávala, když jí něco nedávalo smysl. Sice jí bylo teprve šest, ale taťka ji naučil, že když něčemu nerozumí, má se zeptat. Mamce bylo trochu nepříjemné, jak moc si to vzala k srdci.

„Obávám se… obávám se, že ho o to požádal tvůj tatínek,“ odpověděla paní učitelka Willinghamová. Byla to moc milá běloška se šedivým pramínkem v hnědých vlasech a dobrá učitelka. Nikdy se k Ellie nechovala jinak než k ostatním, i když měl její otec hodně peněz. I když měla Ellie tmavě hnědou kůži, tmavší než ostatní místní holčičky, které byly všechny úplně stejně bílé jako stránky časopisů.

„To taťka nedělá,“ zavrtěla hlavou Ellie. „Něco se děje.“ Paní učitelka Willinghamová se na ni dívala, ale ne tak úplně. „No, tvoje maminka onemocněla,“ řekla. „Takže sem poslal auto, aby tě vyzvedlo a odvezlo do nemocnice, kde jsou spolu s maminkou. Dobře?“ Pomohla Ellie obléct svetr, který Ellie nerada nosila, ale taky ho nechtěla nechat ve škole. Potom jí pomohla s aktovkou.

„Paní učitelko?“ zeptala se Ellie. Podívala se paní učitelce do tváře. „Vy pláčete?“

„Ne, broučku. Nic mi není. Tak pojď. Půjdeme ven, on už čeká.“

„Ale řekl táta heslo?“

„Řekl heslo,“ odpověděla paní učitelka Willinghamová.

„Dneska je to vrabec, ne?“

Ellie přikývla. Ve čtvrtek to byl vždycky vrabec. Každý den to byl nějaký pták, protože ona měla ptáčky ráda a mamka jí vždycky říkala kolibříček kvůli tomu, jak rychle uměla pobíhat kolem. Ale kolibřík bylo heslo v neděli.

Paní učitelka Willinghamová sešla dolů po schodech jako první a začala si povídat s panem Louem, který čekal v autě v zatáčce mezi patou schodů a velkou mramorovou fontánou. Měli pravidlo, že Ellie nikdy nesmí nasednout do auta dřív, než paní učitelka Willinghamová řekne, že je všechno v pořádku. Tentokrát s panem Louem mluvili hodně dlouho. A paní učitelka nepřestávala plakat.

Ten den bylo horko a vlhko, ale fontána vždycky vypadala tak hezky a studeně. Voda stříkala z několika škeblí z betonu a tekla do jedné velké škeble uprostřed. Mamka jí vyprávěla, že dřív ve škebli seděla krásná paní, jenže ji nějací rodiče nechali sundat, a tak teď byla zavřená v nějakém kumbále, z čehož bylo Ellie smutno.

Paní učitelka Willinghamová vystoupala po schodech zase nahoru a chytila ji za ruku. Ellie se na ni podívala.

„Všechno bude dobré,“ řekla paní učitelka, ale třásl se jí u toho hlas. Měla zarudlé oči. „Moc mě to mrzí, zlatíčko. Ale já to musím udělat. Taky mám rodinu.“

Ellie jí bylo líto. „Je vaše rodina v pořádku, paní učitelko?“

Nechtěla ji rozplakat. „Ano, Ellie, budou v pořádku. Pomůžeš mi s tím?“

Ellie netušila, jak by to měla udělat, ale stejně přikývla. Pomáhala ráda, přestože úplně nevěděla, proč si paní učitelka myslí, že pomoct může.

Paní učitelka Willinghamová otevřela dveře a vysadila Ellie nahoru, což obvykle dělal pan Lou. Pak ji objala.

„Buď silná, Ellie. Nic se ti nestane.“

„Ale co ta vaše rodina?“ zeptala se Ellie. „Vy se mnou nepojedete, abychom jim mohly pomoct?“

Paní učitelka si zakryla rukou pusu a po tvářích se jí začaly koulet slzy. Zavrtěla hlavou. Pak dveře zabouchla a v tu chvíli Ellie věděla, že je něco vážně špatně. Paní učitelka Willinghamová jí zrovna zalhala, ale vůbec Ellie nevěděla proč.

A potom si uvědomila, že je to horší, než si myslela, protože tohle vypadalo jako to správné auto, ale nevonělo to v něm tak jako obvykle, kokosově, což byla její oblíbená vůně. „Pane Lou?“ zavolala dopředu na řidiče. Zámek ztěžka zaklapnul. Viděla ho na předním sedadle, velkou postavu v čepici. Připadala si teď na zadním sedadle menší než jindy, a když se auto rozjelo, rychle si začala zapínat bezpečnostní pás. Pan Lou se nikdy nerozjel, dokud nebyla připoutaná. „Pane Lou? Co je s mamkou? Paní učitelka říkala…“

Přestala se ptát, protože ten řidič nebyl pan Lou. Oči, které na ni hleděly ze zpětného zrcátka, nebyly jeho. „Připoutej se,“ zavelel. Tohle nebyl hlas pana Lou. A pan Lou by řekl prosím.

„Já už jsem připoutaná,“ řekla. Měla strach, ale nehodlala to dát najevo. „Znáte heslo?“

„Vrabec,“ odpověděl. „Tak je to, ne?“

„Kdo jste?“

„Někdo, kdo tě odveze do bezpečí,“ vysvětlil jí. „Tak, jak by to pan Lou chtěl. Dobře?“

„Jdu zavolat taťkovi,“ rozhodla se Ellie a rozepnula aktovku, aby z ní mohla vytáhnout mobil.

Nebyl tam. Dobře věděla, že ho nesmí někde zapomenout. Byl drahý a moc důležitý a ona ho přece vždycky dávala do téhle kapsy.

Cítila, jak se jí do očí derou slzy, ale zahnala je. Tohle přesně chtěl ten, kdo jí sebral telefon. Aby se rozbrečela. Ten, kdo si s ní takhle ošklivě hraje, ať je to kdokoli. „Kdo jste?“

„Nikdo,“ odpověděl řidič. „Teď hezky seď a buď zticha.“ Zabočil s autem na hlavní silnici. Snažila se koukat, kam jedou, ale brzo se ztratila. Nikdy dřív na cestu nedávala pozor. Škola zmizela za kopcem, pořád někam zatáčeli a ona už vůbec netušila, kde jsou.

Nevěděla, co má dělat. Taťka jí vždycky povídal o zlých lidech a říkal jí, že s nimi nikam nemá chodit, pokud nebudou znát heslo, jenomže on heslo znal a nouzové tlačítko stisknout nemohla, když neměla mobil.

„Pusťte mě ven,“ řekla. Snažila se, aby to znělo tak, jak by to řekla mamka: v klidu a sebevědomě. „Tamhle nahoře můžete zastavit.“

„Sklapni,“ odsekl řidič. „Buď zticha. Začneš vyvádět a tu hubu ti zalepím.“

To ji vyděsilo ještě víc než to, že sedí v cizím autě a nemá u sebe telefon, ale nehodlala mu to dát najevo. Nehodlala brečet. Rozhlédla se kolem sebe a snažila se vymyslet, co dalšího by mohla udělat. Dveře se neotevřou. Stejně tak okénka. Tohle SUV mělo zatemněná okénka, stejně jako auto pana Lou. To aby stínily před sluncem. Ale taky to bylo proto, aby nikdo neviděl dovnitř.

Ellie si uvědomila něco děsivého. Byla jenom stín uvnitř černého auta za zatemněným okénkem, nikdo ji neviděl a ona nevěděla, co má dělat dál.

Když začala na projíždějící auta křičet o pomoc, řidič vyjel ze silnice, zaparkoval pod mostem mezi chladnými zelenými stromy a páskou jí zalepil pusu a obmotal ruce i nohy. Potom ji odnesl úplně dozadu.

Nebylo tam nic kromě spacáku s potiskem princezen od Disneyho. Pod lepicí páskou křičela a házela sebou ve snaze se osvobodit, ale on ji prostě položil na spacák a zavrtěl hlavou.

„Koukej spát,“ poručil jí a setřel si z obličeje pot.

„Máme před sebou dlouhou cestu. Když se budeš chovat slušně, za pár hodin ti dám najíst. A za pár dní budeš doma s fakt dobrou historkou.“

Taťka jí vždycky říkal: Pokud tě dostanou zlí lidé, nevěř jim ani slovo.

Nevěřila mu, že ji vůbec domů doveze.

Začalo jí téct z nosu a s páskou přes pusu se jí začalo špatně dýchat, to už dostala vážně strach, a tak se donutila přestat brečet a začala se nadechovat, pomalu a pravidelně. Pořád se bála, ale taky byla úplně vyčerpaná, takže nakonec zavřela oči a snažila se předstírat, že je někde jinde, doma s maminkou.

Předstírání jí šlo tak dobře, že z toho usnula, schoulená v mamčině klíně, a když se vzbudila, chtěla mu říct, že potřebuje čůrat, doopravdy hodně, jenže on zrovna telefonoval a byli v nějakém temném lese.

Uviděl, jak se posadila. Otočil se dozadu. A ona přes čelní sklo viděla tu zatáčku a světla, která se skrz ni přibližovala. Světla, která mířila přímo na ně.

Snažila se na něj zakřičet, říct mu, že má dávat pozor na to auto, ale on se jenom zamračil a syknul: „Říkal jsem ti, že máš držet…“

A pak do nich to auto narazilo a všechno se točilo a naráželo a ona měla pocit, že toho muže slyší řvát.

Pomoc, chtěla říct Ellie, ale měla moc velký strach a všechno ji bolelo a pak ten muž přestal řvát a všude bylo ticho.

1 – GWEN

Velký temný objektiv televizní kamery ve mně vyvolává špatné vzpomínky. Velmi špatné vzpomínky. Usilovně se snažím myslet na to, proč tady sedím. Jsem tu, abych odvyprávěla svůj příběh, upřímně a na rovinu.

Protože ostatní už ho vyprávěli až příliš dlouho a přitom lžou o mně a o mých dětech.

Je to ve zprávách už celé měsíce: Uprchlý sériový vrah unesl exmanželku! Přestřelka v domě smrti! Vždycky je to napsané tak, aby to mělo co nejhrůzostrašnější efekt, a pokaždé je tam aspoň malá zmínka o tom, že mě zatkli jakožto jeho komplice.

Občas je napadne zmínit taky to, že mě u soudu osvobodili. Většinou na tenhle detail zapomenou. Moje e-mailová schránka se hroutila pod nájezdem stovek reportérů do té míry, že jsem ji prostě zrušila a začala naprosto ignorovat. Minimálně polovina z nich vážila dlouhou cestu až k jezeru Stillhouse a pokusila se mě přesvědčit, abych jim otevřela dveře a pověděla jim to ze svého pohledu.

Jenže já nejsem tak hloupá, abych to udělala, aniž bych nejdřív věděla, do čeho jdu. Tohle televizní vystoupení je výsledkem měsíčního jednání o zárukách ohledně toho, na co se mě smějí a nesmějí ptát. Show Howieho Hamlina jsem si vybrala, protože má její moderátor dobrou pověst – je zastáncem spravedlnosti a s oběťmi soucítí.

Jenže když se posadím do křesla pro hosta, pořád si nepřipadám připravená. S touhle narůstající panikou jsem nepočítala, ani s tím, že mě na zátylku začnou pálit krůpěje potu. Křeslo je moc hluboké a já si usazená na krajíčku připadám zranitelná. To je tou kamerou. Myslela jsem, že už mám tohle za sebou, ale nemám. Možná ani nikdy nebudu.

Kamera na mě pořád civí.

Všichni ostatní jsou tak uvolnění. Kameraman – jeden jediný – si s někým povídá, daleko od toho zařízení a jeho upřeného oka. Moderátor pořadu se s kýmsi radí ve špatně osvětleném a kabely pokrytém prostoru mimo scénu. Ale já si připadám jako přišpendlená na místě, a kdykoli mrknu, před očima se mi objeví ta druhá kamera, ta, která stála na trojnožce v rozbořeném domě na plantáži v Louisianě.

Vidím svého exmanžela a jeho příšerný úsměv. Vidím krev.

Nevšímej si toho.

Je to tady menší, než jsem čekala. Scéna se skládá z nízkého praktikáblu a tří křesel rozestavěných okolo nablýskaného stolečku, aby to umocnilo efekt. Na stolku leží pár knih, ale na to, abych si je nějak prohlížela, jsem moc nervózní. Na mysl mi přijde, proč tři křesla. Proč jsou tady vždycky tři křesla? Nevím. Nemůžu si vzpomenout, přestože jsem si pořad předem pustila, abych věděla, co mám čekat.

To zvládneš, říkám si a zhluboka u toho dýchám. Zvládla jsi porazit ne jednoho, ale dva sériové vrahy. Tohle nic není. Je to jenom rozhovor. A děláš to kvůli dětem, aby byly ve větším bezpečí. Protože jestli nechám média, aby ten příběh vyprávěla beze mě, bude to akorát horší.

Nepomáhá to. Pořád odsud chci vypadnout a už nikdy se nevrátit. Jediné, co mě drží na místě, je pohled na moje děti, které mě pozorují ze zákulisí. Je to opotřebovaná čekárna se zvukotěsným oknem do studia, aby lidé uvnitř mohli sledovat natáčení. Lanny nadšeně zdvihne palec nahoru. Nějak se zvládnu pousmát. Je mi jasné, že mi pot rozpouští make-up. Teď už natolik nejsem zvyklá ho nosit, že mi na obličeji připadá jako tlustá vrstva nátěru, co mě dusí.

Když mi kdosi sáhne na rameno, trhnu sebou, a jakmile se otočím, stojí tam vousatý chlap v kšiltovce a čímsi v ruce. Jen tak tak ho nepraštím. Potom mi dojde, že je to jenom malý mikrofon s dlouhým kabelem.

„Tohle vám dám a vy si to protáhnete pod halenkou a připnete na límeček, jo?“ řekne. Nejspíš vidí, jak moc jsem vylekaná, protože o krok ustoupí. Strčím si malinký mikrofon pod lem blůzy a vytáhnu ho nahoru tam, kam patří. Když uvidí, že už jsem připravená, kývne a za záda mi na křeslo položí baterku. „Tak jo, jedeme naživo,“ oznámí mi. Poděkuju mu, ačkoli to tak vůbec necítím. Dráty mě na nahé kůži studí. Přemýšlím, jestli mikrofon zachytí i moje rychlé povrchní dýchání. Trochu si pohraju s umístěním, abych se ujistila.

„Dvě minuty,“ ozve se ze tmy čísi hlas a já se s trhnutím narovnám. Moderátor se pořád ochomýtá mimo scénu. Připadám si neuvěřitelně sama a odhalená. Světla se rozzáří a oslepí mě. Musím bojovat s nutkáním zvednout ruku a zastínit si oči. Propletu si prsty před sebou, abych se přestala vrtět.

Když zbývá jedna minuta, moderátor vystoupí na praktikábl. Je to podsaditý běloch středního věku s tmavými vlasy prošedivělými na spáncích. Na sobě má elegantní tmavomodrý oblek a mě okamžitě napadne, jestli jsem dost formálně oblečená. Anebo jestli až moc. Tohleto nejsem já – já o takových věcích nepřemýšlím. Většinou.

Jenže na druhou stranu jsem nikdy nebyla živě v televizi. Aspoň ne ze své vlastní vůle.

„Dobrý den, Gwen, jak to jde?“ zeptá se mě a potřese mi rukou. V ledových prstech mě jeho dlaň hřeje.

„Poslouchejte, ničeho se nebojte. Vím, že je to stresová situace, ale spolu se jí probojujeme, dobře? Věřte mi. Stojím při vás.“

Přikývnu. V tuhle chvíli nemám jinou možnost. Jeho úsměv je stejně hřejivý jako jeho ruce. Pro něj je to jenom další obyčejný den v práci.

Zkusím se znovu zhluboka nadechnout.

Uběhne třicet sekund a pak už začne odpočítávání. Poslední tři odpočítání jsou jenom tichá gesta rukou a pak se moderátorovi na povel rozzáří úsměv. Trošku se předkloní ke kameře. „Vítám vás u dalšího neobyčejného dílu Show Howieho Hamlina. Později se budeme věnovat šokujícímu aktuálnímu případu únosu Ellie Whiteové, ale ještě předtím si důkladně popovídáme o případu, o němž mluví celá země: o Melvinu Royalovi. V celé mediální smršti okolo jeho případu doteď chybělo jedno velmi důležité vyjádření a my máme obrovské štěstí, že je tady dnes s námi Gwen Proctorová, dřív známá pod jménem Gina Royalová. Gina Royalová je manželkou nechvalně proslulého sériového vraha Melvina Royala, který byl nedávno zastřelen v Louisianě během události, jež nelze popsat jinak než jako brutální útok na jeho…“ Nevydržím to. Přeruším ho. „Ex,“ řeknu a Howard – Howie – Hamlin se uprostřed své vybroušené předmluvy zarazí. „Omlouvám se, že vám do toho skáču, ale jsem jeho exmanželka. Už dávno jsem se s ním rozvedla.“ Kratičce se odmlčí a pak pokračuje: „Ano, ano, samozřejmě, máte úplnou pravdu, moje chyba. Když se ten šokující incident stal, byl to váš exmanžel. Takže teď byste byla radši, aby se vám říkalo Gwen Proctorová, a ne Gina Royalová, je to tak?“

„Tak se oficiálně jmenuji.“ Jméno jsem si nechala změnit, stejně jako jména svých dětí. Gina Royalová už neexistuje. Když se to tak vezme, vlastně sotva existovala i předtím.

„Dobře. Takže, Gwen, jenom abychom našim divákům ten neuvěřitelný příběh připomněli… Když před pár lety Melvina Royala chytili a v domě, který jste spolu sdíleli, se našlo tělo mladé ženy, tak obvinili i vás, že jste mu s únosy pomáhala. Je to tak?“

„Ano,“ odpovím. „Soud mě osvobodil.“

„Přesně tak!“ Zní souhlasně. „Ale potom jste se dala na útěk, změnila si jméno a několikrát se přestěhovala. Proč jste to dělala, pokud jste nevinná?“

Přestává se mi to líbit. Něco je špatně. Cítím, že rozhovor nebude mít tak hladký průběh, jak mi slíbili.

„Nevinná jsem, ale každý den mně a mým dětem přicházely výhrůžky smrtí. Neustále jsme čelili internetovému pronásledování a hrozbám znásilnění a jiného násilí. Udělala jsem to, co bylo nezbytné, abych ochránila svou rodinu.“ To, že nás Melvin pokaždé našel, nezmíním.

Ani to, že nám posílal dopisy. Do toho se vůbec nechci pouštět.

„To jste nešla na policii?“

„Na policii se do vyšetřování anonymních pohrůžek nikdy moc neženou, což všichni tihle stalkeři moc dobře vědí. Abych svoje děti uchránila, rozhodla jsem se jednat.“

„Chápu. Ale proč jste se tolikrát stěhovala?“

„Protože jestli jsou internetoví trollové v něčem dobří, tak je to spolupráce při hledání lidí a jejich opakované šikaně. Pro mnohé z nich je to hra. Ze začátku jsem si to neuvědomovala, ale moje pronásledování bylo vysoce organizované. A jsem si jistá, že pořád ještě je.“

„Proč potom svým vystoupením tady riskujete?“

Chvilku mlčím. Chci to vysvětlit správně. „Protože tohle se děje každý den. Nejenom celebritám nebo lidem jako já, kteří na sebe nějak upoutali pozornost. Děje se to obyčejným lidem. Dokonce i dětem. A naše zákony ani naše donucovací orgány se nijak nezměnily, aby se tímto problémem mohly zabývat. Ale já tady nejsem, abych zachránila svět. Jenom abych zachránila svoje děti.“

„Před čím přesně?“

„Před dezinformacemi,“ odpovím. „Před lžemi, ze kterých vzejde jenom další násilí, další šikana. Takže chci odvyprávět svůj příběh.“ Jenom ta slova stačí na to, abych se uvnitř zachvěla. Tolik času jsem strávila na útěku. Tohle je ve spoustě ohledů úplně nejtěžší. Být takhle… zranitelná.

„Máte prostor,“ řekne Howie. „Proto jsme vás sem pozvali.“

A tak začnu. Povyprávím mu o tom, jak jsem si svého bývalého manžela vzala, o začátcích našeho společného života, kdy jsem neměla tušení, že požadavky, které na mě klade ohledně našeho domova, které na mě klade v naší ložnici, jsou jakkoli nenormální. Byla jsem moc mladá a moc uzavřená, abych věděla, že to není správné. Učili mě, abych byla milá, abych byla ochotná, abych byla čímkoli, co ode mě můj manžel očekává. A když přišly děti, už bylo pozdě, abych naslouchala svým instinktům. Bála jsem se podívat pravdě do očí.

Dokud pravda v podobě opilého řidiče nenabourala do Melvinovy dílny – do té, kam mě nikdy nepustil. Ten den poprvé spatřilo Melvinovo kruté, hrůzné kutilství světlo světa.

Když se tady odmlčím, na tu chvíli si vzpomenu a snažím se vzpomínku zapudit, Hamlin se ke mně nakloní. „Pojďme rovnou k věci, Gwen. Vy jste to přece musela vědět, že ano? Jak by vám mohl ty mladé ženy vodit domů, abyste o tom nevěděla?“

Pokusím se mu to vysvětlit. Zamčenou dílnu, Melvinův noční život. Hamlin předstírá, že mě poslouchá, ale já vidím, že jenom čeká, až přestanu mluvit. Když to udělám, řekne: „Ale rozumíte tomu, proč taková spousta lidí vaši historku zpochybňuje? Prostě si nedovedou představit, že byste spala po boku vraha a neměla o tom tušení.“

„Zeptejte se přítelkyně Teda Bundyho,“ opáčím. „Zeptejte se manželky Garyho Ridgwaye. Zeptejte se celé rodiny Dennise Radera. Možná jsem měla nějaká vodítka, jenže jsem je správně nechápala. Nikdy by mě ani nenapadlo, že by tohle mohl dělat, jinak bych se ho pokusila zastavit.“

„Pokusila?“ zopakuje po mně Hamlin.

„Zabil by mě,“ vysvětlím mu. „A s našimi dětmi by si mohl dělat, co by chtěl. Nedokážu si vůbec představit, co by se stalo, a ani nechci. Přežila jsem, pane Hamline. Udělala jsem to pro svoje děti a budu to dělat dál, ať už se stane cokoli.“

Jsem se svým výběrem slov celkem spokojená, ale teď už jsem ostražitá. Proč na mě tlačí? Na tomhle jsme se nedomluvili. Má mi pomáhat, ne mě vyslýchat.

„Vraťme se k vašemu manželovi, Melvinu Royalovi. Pronásledoval vás i zpoza mříží, to jste tvrdila, ne? I tohle byla součást šikany? Tahle část ale přece neměla s bezejmennými trolly na internetu nic společného.“

To jste tvrdila. Málem na něj vyjedu. V tomhle křesle si připadám jako zločinec a ten pocit se mi nelíbí. Nemůžu se podívat do kamery, ale vím, že na mě zírá. Periferně vidím červené světýlko, které značí, že se vysílá. Snažím se soustředit na Hamlinův obličej, ale vidím ho rozmazaně. Kolem se pořád hýbou nějací lidé a já to nesnáším, nesnáším. Nelíbí se mi, když se okolo mě někdo plíží.

„Gwen?“

Uvědomím si, že na něj civím s prázdným výrazem, a pokusím se vzpomenout, na co se mě to ptal. Melvin. Mluvil o Melvinovi. „Můj manžel mi posílal dopisy,“ řeknu.

„Někdo zevnitř vězení je propašovával ven. Teď to vypadá, že je rozmístil lidem po celých Státech, aby je mohli rozesílat dokonce i po jeho smrti. Tahle věc je pořád předmětem vyšetřování, aspoň co vím.“

„A tyhle dopisy jste si nechala? Ukázala je vězeňské službě? Policii?“

„Ty první ano,“ polknu. Mám sucho v krku. Cuká mi v prstech. „Ale už tehdy byl v cele smrti. Nijak zvlášť ho potrestat nemohli.“

„Hmmm,“ protáhne a tvář se mu poskládá do přemýšlivého výrazu. „A ohledně všech těch internetových výhrůžek, které říkáte, že jste dostávala, máte nějaké záznamy?“

Proč moje tvrzení zpochybňuje? Co se tady sakra děje?

„Samozřejmě že mám, včetně policejních zápisů a záznamů FBI. Podívejte se, tohle nemá žádný smysl, pokud…“

„Vy tvrdíte, že s tím začaly rodiny obětí Melvina Royala?“ Už už se zvedám, že odejdu, ale pak si znova sednu. Sem jsem se vůbec nechtěla dostat. Dokonce jsem producentovi pořadu výslovně řekla, že na otázky týkající se obětí a jejich rodin odpovídat nebudu. Potřebuju se tomu vyhnout. „O rodinách obětí mluvit nechci.“

„Proč ne? To oni přece byli ti první, kdo se na vás zlobil, že ano?“

Svalovat vinu na rodiny obětí rozhodně nechci. Tenhle dojem vyvolat nemůžu. „Neviním z toho lidi, kteří se museli popasovat s neuvěřitelnou tíhou žalu a hněvu. Viním z toho úplně cizí lidi, kteří se do toho nahrnuli jenom proto, aby uspokojili svoje vlastní potřeby.“

„Přinesla jste si sem nějaký příklad té šikany, který bychom mohli ukázat našim divákům? Samozřejmě jenom proto, abyste podpořila svůj argument.“

Cítím, jak mě začínají pálit tváře a brada. Svůj argument? Copak jsem tady u soudu? „Ne,“ odpovím. Snažím se znít klidně a vyrovnaně. „Nepřinesla. A ani bych to neudělala. Je to totiž naprosto ohavné.“

„Myslím ale, že náš producent vás požádal, abyste si něco přinesla s sebou, ne?“

Snažila jsem se. Otevřela jsem zásuvku, ve které si ty příšerné vzkazy schovávám, a pokusila se najít nějaký, co by nebyl tak hrozně osobní a děsivý, že mi z něj zůstává knedlík v krku, ale nepodařilo se mi to. Kdybych přinesla cokoli méně strašidelného, odmávli by to s tím, že to přeháním. Cokoli opravdu hrozivého, a řekli by, že to nemůžou odvysílat.

„Rozhodla jsem se chránit svoje děti,“ odpovím. „Velké množství těch zpráv se týká jich a já je odmítám zveřejňovat. Nehodlám z jejich utrpení dělat veřejnou zábavu. Jsem tady, abych řekla pravdu, ne abych šířila lži.“

Při těch slovech kratičce pocítím zářnou chvilku klidu.

Jsem v právu, to vím, a myslím, že diváci to vědí taky.

Jenže pak Hamlin zaútočí.

„Gwen…“ Lehce se v křesle posune dopředu a nakloní se ke mně. Jako u zpovědi. „Zaregistrovala jste ten dokument?“

Připadá mi, že se křeslo pode mnou rozpouští a já se propadám až do středu země. „Jaký dokument?“ Jsem si vědomá, jak nervózně jsem to slovo vyslovila. Nemůžu si pomoct. „O čem to mluvíte?“

Skoro to není vidět, ale malinko se mu nadšením zalesknou oči. „K tomu se za malou chvíli dostaneme. Ale nejdřív ještě, krátce se objevilo video, které vypadalo, že potvrzuje, že jste se na případu svého exmanžela podílela…“

Jaký, kurva, dokument? Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila, a řeknu: „To video bylo falešné a FBI to potvrdilo – můžete si najít tiskovou zprávu. To, že o tom vůbec pochybujete, jenom dokazuje nekončící pronásledování, kterému musím já i moje děti každý den čelit.“ Pořád se snažím tuhle katastrofu zvrátit. Netuším, co jiného dělat.

„Dobře, tak se pojďme bavit o tomhle. Vypadá to, že Melvin Royal má celkem velké a neustále rostoucí množství stoupenců, kteří se shromažďují na internetu a věří, že buď na celém tomhle zločineckém řádění neměl žádný podíl viny, nebo jste vinní oba stejně. Nemyslíte si, že mají tito lidí právo vyjádřit svůj názor?“

Nejradši bych mu dala pěstí. Chce se mi křičet. Chce se mi tak strašně utéct, že se mi nutkáním klepou nohy.

„Pokud jejich názor spočívá v tom, že říkají, že by mě měli zaživa stáhnout z kůže a před očima mi zavraždit děti, tak ne. Nemyslím.“ Můj hlas zuřivě hřmí. Vzadu v krku mě pálí, a tak polknu. Ucítím žaludeční šťávy. „O jakém dokumentu to mluvíte?“

„Ano, a tohle je akorát příležitost na to přivítat našeho dalšího dnešního hosta. Paní Tidewellová? Přidáte se k nám?“

Uvědomím si, že pohyb za námi, který jsem vnímala, způsobuje vousatý zvukař a režisér, a když se trochu natočím, uvidím, jak na praktikábl někdo vystupuje. Tu ženu znám a připadám si, jako bych se propadala do obrovské hloubky.

Miranda Tidewellová. Bohatá, s konexemi a příšerně vzteklá. Má k tomu dobrý důvod: její dcera Vivian se stala druhou obětí mého manžela. Jenže ona od začátku věřila tomu, že na vině nesu podíl i já, že jsem to měla vědět a měla jsem ho zarazit, anebo že jsem to prostě prováděla rovnou s ním. Od chvíle, kdy Melvina zatkli, mi vrážela kudlu do zad. To hlavně ona se zasadila o to, aby mě taky zavřeli a soudili, přestože důkazy proti mně byly mizivé a postavené na vachrlatých základech křivého svědectví jedné sousedky.

Miranda si mě přála dostat do cely smrti stejně jako Melvina. A z pohledu, který na mě vrhne, když stoupá nahoru ke třetímu křeslu – k tomu, se kterým jsem si lámala hlavu, co tady dělá… je mi jasné, že si to přeje pořád.

Mezi námi dvěma je naprosto jasný kontrast. Sice jsme obě bělošky, ale já mám tmavé vlasy a obyčejné, praktické oblečení. Ona má zlatavé vlasy vyčesané nahoru a na sobě kostýmek od návrháře a drahé šperky. Vypadá, že je na televizní vysílání nachystaná každým coulem, včetně perfektního make-upu.

Ani se na mě nepodívá, i když já na ni šokovaně civím. Potřese si s Howiem Hamlinem rukou a elegantně a s lehkostí se posadí do křesla. „Děkuji za pozvání, pane Hamline,“ oznámí. „A za to, že si vyslechnete naši stranu. Rodiny obětí Melvina a Giny Royalových si vaší pomoci velmi váží.“

Potřebuju se zvednout a odejít.

Ani na chvilku nedá najevo, že mě registruje. Já nemám nejmenší tušení, jak si mám nevšímat jí. Celý svět je najednou jaksi prapodivně neskutečný, jako bych se potápěla do hlubin oceánu.

„To je samozřejmost. A to sdružení, které zastupujete, se jmenuje…“

„Andělé v nebi,“ řekne. „Kvůli našim dětem, sestrám, matkám a vzdálenějším příbuzným, které nám vzali.“

„Dozvěděl jsem se, že Andělé v nebi získali prostředky k financování natáčení dokumentárního filmu, o němž tvrdíte, že celý tento případ důkladně vysvětlí. Ale když je Melvin Royal mrtvý a slečna Proctorová kompletně zproštěná viny, co si od tohoto výdaje slibujete?“

Chce se mi ječet, něčím hodit, vypadnout z toho zatraceného pódia, ale nemůžu. Potřebuju poslouchat. Ať už to zamýšlel, nebo ne, Howie Hamlin mi upozorněním na to, že jsou Andělé v nebi – sdružení, o kterém jsem už dlouho nic neslyšela – funkční a aktivní, prokazuje obrovskou laskavost. Vážně jsem myslela, že už toho mají dost, že se se svou bolestí smířili a jdou ve svých životech dál. Jenže to jsem se evidentně spletla.

„No, samozřejmě nemáme zájem o nový soudní proces. Paní Royalovou už porota osvobodila,“ řekne Miranda. „My věříme v soudní tribunál veřejného mínění, které se už dřív ukázalo jako neuvěřitelně efektivní v dalších případech justičních omylů, kdy viník odešel nepotrestaný. Předložíme veřejnosti celou naši argumentaci ve formě nového podrobného dokumentu, který se bude do hloubky zabývat životem Giny Royalové.“

„Ten dokument už je hotový?“

„Je teprve v začátcích,“ odpoví Miranda a zničehonic upře svou pozornost na mě. Nenávist v jejích očích je úplně stejně intenzivní jako toho dne, kdy seděla v soudní síni a sledovala, jak mě zprostili viny a propustili mě. Od té doby jsem ji neviděla, ale je to, jako kdyby mezitím neuběhl vůbec žádný čas.

Je to celé tak obludné, že na chvíli vůbec nevěřím svým uším. Nedokážu se ani pohnout. Nezvládám myslet. Jenom na tu ženu, která jinak vypadá tak strašně normálně, zírám a nedokážu pochopit, jak někdo může být takhle… posedlý. Celá léta. „To nemůžete,“ vydechnu. „Nemůžete mi takhle rozervat život, zničit životy mých dětí. Už zase.“

„To taky nedělám,“ řekne Miranda. „Prostě jen financuji dokument, který, až bude hotový, zveřejníme na internetu a budeme pouštět na filmových festivalech po celém světě. Je to takový… říkejme tomu třeba projekt z lásky. Abychom uctili památku obětí vašeho manžela. Našich dětí. A já se těším, až uslyším, co si o tom myslíte vy, paní Royalová. Myslím, že ta herečka, která v dramatických rekonstrukcích hraje vás, se vám bude docela líbit.“

Chce udělat scénu. Přišla sem, aby mě vyprovokovala. Aby mi ruply nervy a abych ji přímo na jevišti začala škrtit, s Howiem Hamlinem a půlkou Tennessee jakožto vyděšenými svědky. Potřebuju s ní tuhle hru hrát a hrát ji dobře. A tak se opřu do křesla. „Na to se budu těšit,“ pronesu.

„A jakékoli nepřesnosti mileráda uvedu na pravou míru. A jak nejspíš víte, ne všichni rodinní příslušníci jsou na vaší straně.“

„Ne, to nejsou,“ souhlasí Miranda. „Obávám se, že někteří z nich uvěřili tomu vašemu hraní si na oběť. Je to vážně škoda.“ Pravděpodobně mluví o Samovi, ale dává si pozor – to poslední, co by se jí teď hodilo, by bylo pokusit se ho nějak očernit. Mohla by kvůli tomu vypadat o dost nerozumněji a taky o dost pomstychtivěji.

„Je velká škoda, že ze svého zármutku nejste schopná najít nějakou pozitivní cestu ven, paní Tidewellová,“ řeknu a myslím to vážně. „Mrzí mě, co se stalo vaší dceři, a přeji vám, abyste se zvládla smířit se spravedlností, které už bylo učiněno zadost. Její vrah je mrtvý.“

„Jeden z vrahů,“ prskne. „Čas toho druhého ještě přijde.“ Uvědomí si, že možná už zašla příliš daleko, a dá si ruku před ústa a vědomě se pokusí si do očí nechat vhrknout slzy. Dokonalá truchlící matka přemožená svými pocity, tedy pokud to nesledujete zblízka. „Odpusťte, pane Hamline. Tohle je těžší, než jsem čekala.“

„Jste v pořádku, paní Tidewellová?“ zeptá se Howie, jako by mu na tom záleželo. Má přichystané papírové kapesníky a ona si jedním jemně osuší oči a dává si přitom pozor, aby si nerozmazala řasenku. „Jestli je to pro vás příliš těžké, můžeme si dát pauzu.“

„Co když je to příliš těžké pro mě?“ Uvědomuju si, že jsem rozezlená, ale křehčí než Miranda Tidewellová vypadat nemůžu. Ta je pro manipulování přímo zrozená a já zrovna tuhle dovednost nikdy neovládala. „Tahle ženská stála v čele hnutí, které nechalo můj život a životy mých dětí ohrozit silami, které nikdy nebude schopná ovládat, a teď tady vyhrožuje, že to udělá znovu!“

„Já nijak nevyhrožuji,“ pípne Miranda. Dokonce se jí chvěje hlas.

To je ale statečná žena, pomyslí si lidé u televize. A já zatím vypadám jako rozčílená, chladná, pomstychtivá mrcha.

„Jenom oznamuji, že děláme dokument o našich ztracených milovaných a že případ prošetřujeme ze všech stran.“

„Mějte, prosím, na paměti, dámy, že já se nestavím na ničí stranu,“ vloží se do toho Howie a jeho tón mi připomene umaštěnou vaničku už vysmaženého sádla, kterou moje babička mívala položenou na plotně.

Neudržím se. Vybuchnu.

„To moje není žádná strana! To je pravda!“ Skoro to na něj zařvu. Už se nezvládám držet zpátky. „Přivedl jste mě do svého pořadu, abych promluvila o pronásledování své rodiny, a místo toho jste dal prostor ženě, která udělá cokoli, aby mě i moje děti zničila. Ne, nezkoušejte předstírat, že to je něčí strana. Proto jsem sem nepřišla.“

„Slečno Proctorová…“

„Ne!“ Vstanu, odepnu si mikrofon, vyškubnu ho zpod halenky a mrštím s ním do křesla. Nejradši bych mu ho hodila do obličeje. „Končím.“

Kamera mě sleduje, jak vyrazím z praktikáblu pryč ze záře reflektorů. Chce se mi do toho počítačem řízeného přístroje vrazit, aby mi uhnul z cesty, ale z toho by určitě byla nějaká pokuta, nebo dokonce obvinění, a tak se mu vyhnu a zamířím přímo do čekárny. Rozrazím dveře a uvidím svoje děti – svoje dvě nádherné, úžasné děti, které na mě zírají s pusou dokořán. V čekárně teď sedí i další lidé: afroamerický pár a jedna běloška, kteří jsou všichni správně oblečení před kameru. Černošský pár vypadá rozrušeně a zjevně si nejsou úplně jistí, co si mají myslet o tom, co se právě stalo. Za mými zády se Howie Hamlin omlouvá divákům a slibuje jim, že rozhovor bude pokračovat, jen co se na to paní Tidewellová bude cítit. Nechá tam skočit reklamu, opře se, prostuduje si nějaké poznámky a pak pronese: „Výborně. Nechám si vás tady ještě dvě minutky, paní Tidewellová, a potom se vrhneme na Whiteovy. Erin, ať jsou nachystaní.“

Whiteovi. Vzpomenu si na úvod pořadu. Takže tohle jsou tedy rodiče Ellie Whiteové, té pohřešované šestileté holčičky. Už je to pár dní, co zmizela. V rámci evidentně profesionálního a skvěle naplánovaného únosu ji odvezl falešný šofér.

„Je mi to líto,“ řeknu jim a pak mě napadne, jestli ode mě vůbec něco chtějí, dokonce i soucit. Po téhle úděsné scéně možná ani ne. Neodpoví mi. Vlastně ani nevím, jestli mě slyšeli.

„Co se tam sakra stalo?“ konečně ze sebe vysype Lanny. Kouká na mě s vytřeštěnýma očima a tvář má bledou i pod nánosem až příliš světlého make-upu, který je pořád její oblíbený. „Mami? Ta paní je matka jedné z těch…“

„To nic, broučku,“ uklidním ji. „Jdeme. Teď hned.“ Connor zatím nevydal ani hlásku, ale teď ke mně přijde a obejme mě. V posledních měsících vytáhl a teď už mi dosáhne po ramena. Lanny je pořád vyšší než on, ale už ne o moc.

Chci je odsud dostat, dokud je Miranda pořád v živém vysílání a nemůže se za námi vydat. Kývnu na Whiteovy a žena, která je s nimi – ve středním věku, s praktickým účesem a v jednoduchém kalhotovém kostýmku –, na mě kývne zpátky. Pozoruje mě, zatímco děti vyháním z čekárny a cestou ze dveří ještě sáhnu po své kabelce.

Ještě než vůbec dojdeme k východu z budovy, už na mobilu vytáčím číslo. Nějaký zaměstnanec se mě pokusí odchytit, asi aby mě přesvědčil, že se mám vrátit do té nesmyslné gladiátorské arény, a já ho loktem odrazím a neposlouchám nic, co se mi snaží říct.

A pak už jsme venku a můj hovor přijme Sam. „To už jsi hotová?“ Zní překvapeně.

„Ty ses nekoukal?“

„Šel jsem si pro kafe. Co se stalo?“

„Povím ti to v autě. Potkáme se na konci příjezdové cesty,“ řeknu a svižným krokem se vydáme dolů po mírně svažitém chodníku.

Za chůze si všimnu, že na obrovské obrazovce budovy televize bez zvuku běží otitulkovaná Show Howieho Hamlina. Musejí tam mít zpoždění, protože Hamlin se evidentně až teď omlouvá za můj náhlý odchod. Jsem si jistá, že dalším krokem – protože Hamlinovi zaměstnanci si to určitě nastudovali – bude nechat Mirandu mluvit o tom, jak je moje chování podezřelé. O těch mrtvých mladých ženách, co loni našli plavat v jezeře Stillhouse, přímo před mými dveřmi.

O tom, jak jsem se vyhnula trestu za vraždu… jenže já to nebyla. Byl to muž, který se to na mě pokusil narafičit na příkaz mého bývalého. Tedy ne, že by tomu někdy uvěřili. Neměla bych být nucená obhajovat svoji vlastní existenci. Svoji příšernou minulost. Jizvy na svém těle a ve svém srdci.

Nemůžu uvěřit, že jsem se nechala k tomu pořadu přemluvit. Zklamala jsem svoje děti. Do očí se mi derou slzy, celá se klepu. Myslela jsem, že tím vyřeším všechny naše problémy, a místo toho jsem k nim akorát přidala další.

Když dojdeme do zatáčky, zazvoní mi telefon. Na konci příjezdové cesty vidím Samovo auto, jak se zapnutými blikačkami běží na volnoběh. Aniž bych spustila oči z naší únikové cesty, přijmu hovor.

„Prosím?“

„Slečno Proctorová, tady Dana Reyesová, asistentka produkce Show Howieho Hamlina. Moc se omlouvám, že vás to tak překvapilo, rozhodně jsme nechtěli, aby to bylo až takhle konfrontační.“ Lhářko. „Prosím, vraťte se za námi. Další část bychom udělali celou jenom o vás a slibuji, že se budeme zabývat pouze vaší historkou,“ skoro slyším, jak se podívá do poznámek, „o pronásledování vaší rodiny. Samozřejmě se omlouváme, jestli jste se cítila dotčená tím, že…“

Položím jí to. Nasoukáme se do pick-upu, Sam vypne blikačky a zařadí se do provozu. V Knoxvillu ve státě Tennessee je nádherné odpoledne. Je teplo a jasno, obloha zářivě modrá. Sam na mě vrhá znepokojené pohledy. Nechce se vyptávat. A já se do toho taky nehrnu. Vzadu v prodloužené kabině sedí moje děti a taky jsou až nezvykle zticha. Jsou v šoku, stejně jako já, že se takový pěkný den vyvinul až takhle zle.

Co jsem to udělala? pomyslím si. Podle Howieho úvodní poznámky o internetových konverzacích Miranda rozdmýchává problémy už hodnou chvíli. Nechala jsem přívaly reportérů, aby odvedly mou pozornost od sledování všech možných hrozeb tam venku, a to byla chyba. Netušila jsem, že se to postaví proti mně, proti nám. Ale měla jsem.

Už léta se geometrickou řadou množí konspirační teorie, čím dál tím směšnější a neuvěřitelnější. Chemikálie v kondenzačních stopách letadel. Odpůrci očkování. Popírači klimatických změn. A tihle všichni jsou skoro neškodní ve srovnání s těmi, co hlásají, že vědí pravdu o 11. září a o střelbách na školách, kteří z nejhorší noční můry každého rodiče udělají podvrh a životy přeživších rozervou vejpůl.

V případě Mirandy Tidewellové se dá věřit tomu, že si uvědomuje, že na to, aby nás zničila s minimálním usilím, jí stačí jenom to správné prostředí. Natočit předpojatý dokument, vypustit pár nehorázných tvrzení, najít něco, co by na nich mohlo být pravdivé, a často a nelítostně to prodávat. Pobláznění a emočně nevyrovnaní lidé si v tom najdou něco, co je uklidní. Ti pohodlní si to přeberou jako něco nepravděpodobného, ale možného. A za rok za dva ti pohodlní sami sebe přesvědčí, že „jistota je jistota“, a dál to budou vydávat za pravdu. Miranda na to jde chytře. Dokument – dokonce i takový plný polopravd a lží – v sobě nese jistou dávku důvěryhodnosti.

Lidé mu uvěří, protože podle toho stejného způsobu uvažování je moje nevina, moje tryzna a můj žal jenom naoko. Podle něj jsem to musela vědět a být toho součástí. Protože kdyby museli přijmout, že je to doopravdy, že oni sami by se mohli stát obětí těch samých hrůzu budících náhodných událostí, které mě praštily jako kladivo… to je až příliš děsivé.

Raději budou bojovat s vymyšlenou hrozbou než čelit těm opravdovým.

Čím víc nad tím přemýšlím, tím víc jsem naštvaná. Chci se vrátit do studia a chci tomu samolibému moderátorovi urvat uši tím, jak hlasitě budu křičet.

Což je dobrý důvod se tam nevracet.

„Hej. Jsi v pohodě?“ Sam promluví tichým hlasem a mě to ze vzteku, ze kterého se až klepu, uklidní do trošku méně agresivního stavu.

„Ne,“ řeknu. „Bylo to přepadení v přímém přenosu. Předpokládám, že znáš Mirandu Tidewellovovu.“

Uvidím, jak ztuhne. Rozšířenýma očima na mě vrhne šokovaný pohled.

„A do prdele,“ zamumlá Sam. „Ona byla ve studiu? S tebou?“

„Přesně tak. Říkala, že Andělé v nebi natáčejí dokument,“ informuji ho. „O mně. Tobě se to nejspíš taky nevyhne, taky tě do toho zatáhnou.“

„Panebože.“ Sam se tváří úplně zničeně. Zajímalo by mě, jestli Mirandu někdy potkal. Možná že ano, potom, co se vrátil z Afghánistánu. Můj proces a zproštění viny prošvihl, takže se do celé té příšernosti namočil až vcelku pozdě.

Miranda by ho určitě chtěla na svojí straně… a já si s nepříjemným píchnutím vzpomenu, že Sam na téhle straně taky chvíli byl. Aspoň tedy na straně těch, kdo věřili v moji vinu.

„Tak jo. Musíme odsud pryč a rovnou domů.“ Pokud se mu chce říct „já jsem ti to říkal“, tak se udrží a já jsem mu za to hluboce vděčná. Varoval mě, abych se nespoléhala na dobrou vůli osobností z televize. Měl pravdu.

Po pořadu jsem dětem slíbila hezký den v Knoxvillu. Jenže teď vím, že tenhle vlak už ujel – poslední, co bych chtěla, je vystavit je nebezpečí na veřejnosti, když nám aspoň nějaké procento obyvatel města bude po téhle katastrofě věnovat zvýšenou pozornost. Nějaký kretén určitě nezvládne nespolknout návnadu a já svoje děti nikým obtěžovat nenechám. „Jo,“ přikývnu. „Promiňte, broučci. Já vím, že jsem vám slíbila, že tady zůstaneme na odpoledne, ale…“

„Dáváš na nás pozor,“ dořekne za mě Lanny. Connor, jak se dá čekat, neřekne vůbec nic. „My tomu rozumíme. Ale mami… my se o sebe umíme postarat.“ Prohlásí to s absurdním sebevědomím patnáctiletého děcka a mě vyděsí, že by to mohla myslet vážně.

„No, tak teď se o nás postarám já,“ řeknu, protože takhle ani jednoho z nich neurazím tím, že bych předstírala, že si neprošli peklem. „Vím, že je to dneska dlouhý výlet pro nic za nic. Mrzí mě to. Vážně jsem to nečekala.“ Měla jsem. Kdybych byla ve střehu, kdybych projížděla internet tak, jak jsem měla…

„To neva,“ ozve se konečně můj syn. „My to chápem.“ To je od něj milejší, než si zasloužím, a najednou jsem ještě rozčilenější, že existují lidé, kteří z nás mají papírové terče. Moje děti jsou tak opravdové a tak neuvěřitelné, jak to jenom jde. A já za ně budu bojovat až do konce.

Sam prohodí: „Co takhle zmrzlinu na cestu?“

„Zmrzku!“ zvolá Connor a okamžitě se mu zvedne nálada. „Můžu s příchutí Oreo?“

„Jakou jenom chceš, kamaráde,“ ujistí ho Sam. „Lanny?“ Podívám se do zpětného zrcátka. Lanny krčí nos, ale pak řekne: „No jasně.“ Ústupek. „Mami? To máme zase stav nejvyššího ohrožení, nebo co jako?“

„Nevím,“ odpovím jí. „Zlato, já vážně nevím. Ale myslím, že prozatím musíme být opravdu hodně opatrní.“

***

K jezeru Stillhouse a k nám domů dojedeme bez úhony, přesto jsem ale celou dobu v pohotovosti. Zmrzlina je výborná a potom, co Connor zhltne celou svoji a půlku sestřiny, je celý hovorný. Strachovala bych se o jeho stravování, ale sladké dopoledne většinou nemíváme a díky svému metabolismu je syn stejně pořád hubený jako lunt. Roste a sílí, což je zatím pomalý proces, ale je vidět, že brzy se to začne zrychlovat. To je dobře. Jeden z nešťastných faktů našeho života je, že potřebuju, aby moje děti vyrostly rychleji, než je obvyklé. Takhle to je už ode dne, kdy naše staré životy zmizely v obláčku prachu. Shoř v pekle, Melvine.

Posledních pár let nebylo pro Lanny ani pro Connora jednoduchých. Ani pro mě. Ale myslela jsem, že už se pomalu propracováváme k aspoň nějakému klidu, konečně. Měli jsme Sama, který děti chránil stejně zuřivě jako já, který mě následoval do divočiny, abychom je získali zpátky. Měli jsme domov. Přátelé a někteří sousedé nás alespoň nesměle přijali.

Ale po tomhle… nevím. Prostě nevím.

„Pusť mě ven,“ poprosím Sama. „Půjdu do schránky. Vy se pusťte do vaření večeře, jo?“

„Dobře, ale uvědomuješ si, že tím ztrácíš právo hlasovat?“

„Ty budeš můj zástupce,“ řeknu. „Něco zdravého?“

„Fuuuj,“ zabučí moje děti unisono. Protočím panenky a odmávnu je nahoru do kopečka.

Poštu jsem použila jako záminku, ale když tady stojím, vytáhnu mobil a vytočím číslo. Když hovor přijmou v recepci, oznámím jim, že potřebuji, aby mi doktorka Marksová okamžitě zavolala zpátky. Lidé v téhle ordinaci jsou klidní a profesionální – už to všechno někdy slyšeli. Asi jsem měla do toho vzkazu dát větší pocit tísně, ale doktorka Marksová mě zná. Ona té zprávě porozumí.

Telefon mi zazvoní do pár minut. Katherine Marksová. „Gwen,“ řekne a její hlas je jako vždycky rázný, rozvážný, podivně uklidňující. „Jak to dnes šlo v televizi?“

„Dívala jste se?“

„Ne, bohužel jsem nemohla. Měla jsem klienty.“

„No…“ Trochu se zavrtím, protože teď, když už ji mám na telefonu, se mi to moc nechce přiznávat. „Moc dobře ne. Stala se mi… ta věc, o které jsme mluvily.“

„Měla jste reakci na kameru?“

„Ano.“ V tu vteřinu, kdy to řeknu nahlas, se mi paradoxně jako vlna vrátí všechny vzpomínky. Myslela jsem si, že už jsem to překonala, přestože mě doktorka Marksová varovala, že tento konkrétní typ posttraumatického stresu se mi může vracet. Jde pěkně hluboko. Toho dne a noci na říčce Killman jsem věřila, opravdu věřila tomu, že zemřu jako oběť Melvina Royala. Že mě umučí k smrti před publikem, které si za tu podívanou zaplatilo, a všechno, všecičko se to dělo před nemrkajícím okem videokamery. „Pořád jsem to měla před očima. Nemohla jsem… neměla jsem to pod kontrolou.“

„Chcete za mnou přijet?“

„Nemůžu,“ řeknu. Myslím tím vlastně nechci. Chci se schovat tady, doma u svojí rodiny. „Doufala jsem, že byste mohla prostě…“

„Že bychom si o tom mohly popovídat?“ dořekne za mě s lehounkou jízlivostí v hlase. „Doteď jste se výrazně zdráhala o tom mluvit do hloubky. Chcete říct, že teď jste na to připravená?“

„Ano,“ řeknu. A tím myslím vlastně ne. Anebo nevím, jestli to zvládnu. Zavřu oči. Ovane mě vlahý větřík a já se pomalu nadechnu a pak prudce vydechnu.

Otevřu vzpomínce vrátka a první věc, kterou vidím, je můj bývalý manžel, Melvin Royal, který leží vedle mě a usmívá se, zatímco se probouzím. Jsem tam. Cítím těžkou dusivou lousianskou vlhkost. Pach shnilého dřeva v domě. Mokrá tuhá noční košilka, která se mi lepí na kůži, patří mrtvé ženě.

Cítím, jak se mi do zápěstí zařezávají pouta.

Ne. NE.

„Gwen?“

Otevřu ústa. Nevydají ani hlásku. Otočím té vzpomínce záda, zastrčím ji hluboko dolů, přibouchnu za ní pomyslné dveře a zamknu je na obrovský visací zámek jako z komiksu. Ale pořád vidím ten jeho úsměv jako kočka Šklíba a to skleněné mrtvé oko kamery, která mě pozoruje.

Dívala jsem se, jak jinou ženu umlátil k smrti. Mlátil ji, dokud z ní vůbec nic nezbylo. Tam se vrátit nemůžu.

„Promiňte,“ omluvím se jí. Můj hlas zní tiše a poraženecky. „Nemůžu…“

„To nevadí,“ ujistí mě doktorka Marksová. „Moc jste na to tlačila. Nechte to být. Odstupte od toho. Poslouchejte tlukot svého srdce. Dýchejte. Nemusíte to dělat, dokud nebudete připravená, a to poznáte. Do té doby se před věcmi, které vás zraňují, musíte chránit. To není žádná ostuda.“

Udělám, co říká. Skoro lapám po dechu, ale když dech zpomalím, jsem zase tady, u jezera Stillhouse. Vzduch povědomě voní. Čerstvá vůně stromů mi z hlavy vyžene puch hniloby. Otevřu oči a zadívám se na klidné, mírné vlnky na jezerní hladině.

Už tam nejsem. Ale svým způsobem jsem odtud nikdy neodešla. Možná ještě nejsem připravená hodit to za hlavu.

„Promiňte,“ řeknu ještě jednou. „Já jenom… Myslela jsem si, že dnes to zvládnu. Ale málem jsem se z toho zhroutila.“

„Málem,“ odpoví. „Ale nezhroutila. Musíte sama sobě odpustit za obyčejnou lidskou slabost. Nikdo není pořád jenom silný.“

Jenže já musím. Mám nepřátele, teď úplně stejně jako kdy dřív. Síla je to jediné, co stojí mezi těmi hrozbami bez tváří a mými dětmi.

Objednám se k ní na sezení za dva týdny. Na hodinku si spolu sedneme a já se ze sebe pokusím ten jed dostat. Ale dnes to nebude.

Když zavěsím, slunce ještě docela nezašlo, jenom je pozdní odpoledne pod mrakem, a já si minutku užívám ticha, pak se zvednu a zamířím ke schránce, která stojí na začátku příjezdové cesty. Je natřená veselou žlutou barvou, na níž jsou namalované kytičky, a přestože děti na ni chtěly napsat i naše jména, řekla jsem jim velmi jasné ne. Nechala jsem je dílo podepsat jejich iniciálami. Říkala jsem si, že to je dobrý kompromis. Soustředím se na namalovanou schránku, na ten klid a mír, který reprezentuje, a snažím se přesvědčit, že to zvládneme.

Otevřu dvířka schránky, před očima se mi něco mihne a vzápětí uslyším chřestivé zasyčení. Instinktivně uskočím těsně předtím, než had zaútočí. Několika rychlými kroky odklopýtám pryč – hadi se dokážou natáhnout až skoro do délky svého těla a tenhle na mě o pár centimetrů nedosáhne, stáhne se a začne se zpátky ve schránce naštvaně stáčet do uzlu.

Had. V mojí poštovní schránce.

Snažím se svoje bušící srdce a třesoucí se tělo dostat pod kontrolu. Ta mrcha vypadá dost nebezpečně, je šedo-hnědá jako zem v lese s charakteristickou hlavou jakési zmije. Hady neznám, ale vím, že jestli chřestí, nic moc dobrého z toho nekouká. Netuším, jestli jsem zaječela. Nejspíš ano.

Vytočím číslo nortonské policistky, kterou znám nejlépe – Kezie Claremontové, jednoho z mála lidí, kterým jsem svěřila svoje děti –, a asi ji zastihnu v autě, protože její hlas zní jaksi nakřáple a zblízka a k tomu přes něj rachotí hluk ze silnice. „Ahoj, Gwen. Copak?“

„V poštovní schránce mám hada.“ Řeknu to až podivně monotónním hlasem. „Myslím, že je to nějaký chřestýš.“

„Cože?“

„Chřestýš. V poštovní schránce.“ Rozhlédnu se kolem a popadnu větev, která leží poblíž, a ujistím se, že ten had někde nemá nějaké kamarády. Klackem dvířka zaklapnu a hada uvězním uvnitř… a potom mě napadne, jestli už tuhle větev náhodou někdo přesně k tomuto účelu nepoužil. Teď už je pozdě trápit se s otisky prstů, pokud by je vůbec bylo z neopracovaného dřeva možné sejmout.

„Mohly ji otevřít moje děti, Kez. Ježíši Kriste.“

„Je jedovatý?“

„Zachřestil.“

„Pokousal tě?“

„Ne. Ne, nemyslím si.“ Teď když mi adrenalin začíná vyprchávat z těla, je mi najednou zle a točí se mi hlava. Prohlédnu si ruce a paže, jestli někde nemám otisky zubů, ale nikde nic. „Jsem v pořádku. Ale někdo sem musí přijet a tu obludu odsud dostat.“

„Tak jo, teď uděláš přesně tohle: schránku necháš zavřenou. Klidně ji i zalep izolepou, pokud to bude potřeba. Posílám ti tam odborníka na hady, aby si ho vyzvedl.“ Chvilku je ticho. Hluk ze silnice zeslábne. „Myslíš, že ho tam někdo strčil? Schválně?“

„Když jsem sem přišla, tak byla ta schránka zavřená, Kez. A pošta byla uvnitř. Ten had se tam objevil až po poště. Jestli se zmije ještě nenaučily za sebou zavírat dveře, tak se tam sám nezabarikádoval.“

Kezia se na pár vteřin odmlčí. Slyším cvakání – začala psát esemesky. Když mi odpoví, slyším jí to rozptýlení v hlase. „Dobře, takže tady je plán. Chlap na hady a forenzní už jsou na cestě. Hned jak bude had pryč, lidi z forenzního se pustí do té schránky. Když budeme mít štěstí, někdo nám tam možná nechal otisk.“

Nedovedu si představit, že by někdo byl takový blbec, ale má pravdu, za zkoušku to stojí. „Fajn,“ odpovím jí.

„Počkám tady, dokud nepřijedou.“

„Já už taky jedu.“

Když se jasně modrá obloha nade mnou změní ve slabě naoranžovělou a stromy se z ostrých zelených hrotů promění na černé, uvidím, jak z kopečka dolů schází Lanny. Vítr se utišil a jezero je klidné. Většina loděk už je pryč.

Stojím necelé dva metry od schránky a nespouštím z ní oči.

„Mami?“ osloví mě Lanny.

„Vrať se domů,“ přikážu jí. Zírám na schránku, možná až příliš upřeně. „Za chvilku tam budu. Na někoho čekám.“

„Hm, oukej?“ Není jí jasné, co přesně dělám ani na co by se měla ptát. „Mám se jít pustit do toho kuřete, nebo co?“

„Jo,“ přikývnu. „Pusť se do toho. Děkuju, broučku.“

„Tak jo.“ Ani se nehne. „Mami, jsi v pohodě?“

„Nic mi není.“ Zamračí se na mě. „Zlato, já jenom… potřebuju chvilku pro sebe, dobře? Potřebuju si pár věcí zpracovat. Jen jdi. Řekni Samovi, že jsem v pořádku.“ Protože je mi jasné, že Sam sem přiběhne hned po ní.

Moc dobře ví, že jí neříkám celou pravdu – a to taky neříkám, protože ji chci ochránit –, ale nakonec odejde. Tenhle instinkt o všem pochybovat se mi na ní líbí. V budoucnu jí dobře poslouží, dokonce i ohledně mě. A jsem ráda, že tady nezůstala. Jsem si moc dobře vědomá, a teď když padá noc, je to vědomí příšerné, že tady stojím sama, odhalená a že had v mojí poštovní schránce je tady venku sotva ta jediná hrozba. Co když se ten člověk, který ho sem dal, vrátí? Co když zrovna teď stojí za mnou?

Poddám se tomu. Zatímco moje dcera míří do kopce, rychle se rozhlédnu kolem.

Nikde nikdo. Žádné hrozby nevidím.

Ale to neznamená, že tady nejsou. Že nevyčkávají.

2 – GWEN

Asi o deset minut později se jako první objeví ten muž. Je to neotesaný chlap, který vypadá, jako by poslední týdny strávil v lese, a mně se to nelíbí. Ani on. Ani nic ohledně téhle situace. Osloví mě: „Zdravíčko. Jsem tady pro toho hada.“

„Nějaký doklad,“ štěknu. Zamrká.

„Co?“

„Ukažte mi nějaký doklad. Já vás neznám a jsem ozbrojená.“ Postavila jsem se do bojového postoje, vyvážila těžiště a pokrčila kolena. Nevím, jestli to zná, ale ostražitě mě pozoruje. Zajímalo by mě, jestli se mu honí hlavou, že jsem paranoidní.

No, to by měl pravdu.

„Tak jo.“ Zvedne ruce do vzduchu. „Jasně. Sahám pro doklady, jo?“

„Pomalu.“

Udělá to a nespustí ze mě přitom oči. Sáhne si za záda a já o té pistoli blafuju, protože jsem ji nechala v přihrádce toho zatraceného pick-upu a teď bych se za to nejradši nakopala, ale když se jeho ruka znovu objeví – pomalu –, drží v ní peněženku. Otevře ji a vytáhne z ní tlustou bílou vizitku.

„Položte ji na zem,“ přikážu mu. Shýbne se a položí jí na půl cesty mezi nás, nejdál, kam dosáhne.

Udělám krok dopředu a bleskově jediným pohybem se pro ni natáhnu a pak ji zvednu tak, abych si ji mohla přečíst, aniž bych z něj spustila oči.

Vizitka je pěkná, čistě bílá s vystouplým nápisem napsaným oficiálně vypadajícím černým písmem. Profesor Greg Maynard. Pracuje pro Tennesseeskou univerzitu. To jenom dokazuje, že nelze soudit zarostlého lesního muže podle vzhledu. Je to vážený profesor biologie. Zvláštní.

„Ten had?“ zeptá se ještě jednou.

Ukážu prstem na schránku. „Omlouvám se,“ řeknu.

„Já jenom… nevím, kdo tohle udělal. Rozumíte?“

„Možná to měl být vtip?“

„Otevřete to.“

Vytáhne bavlněný pytel a jakousi tyč s hákem na konci a rychlým pohybem otevře dvířka. Had zaútočí. Profesor ani nemrkne, ale taky stojí dostatečně daleko. „Chřestýš lesní,“ poznamená. „Pane jo. No dobře. To jste měla štěstí, tohle určitě žádný vtip nebyl. Aspoň tedy ne moc dobrý.“ Fascinovaně sleduji, jak hada vyláká ven ze schránky a ten se po kovovém sloupku, na němž schránka stojí, stočí dolů až do špinavé hlíny. Tam ho za hlavou obratně přišpendlí k zemi a holýma rukama ho vyzdvihne do vzduchu s takovým klidem, že mě to naplní úžasem. Had chvíli chřestí a hází sebou, ale profesor ho strčí do pytle, stáhne provaz a bezpečně ho zaváže.

Skoro si přestanu dávat pozor, ale potom mi hlavou probleskne, že aby někdo chřestýše lesního strčil dovnitř mé poštovní schránky, musel by to s ním umět přesně jako on.

„Takovíhle hadi se tady vyskytují běžně?“ zeptám se ho.

Přikývne. „Jasně, po lesích. Občas nějakého najdu dokonce až tady dole, ale moc obvyklé to není. Kolem vody bývají k vidění ploskolebci vodní a američtí.“ Maynard si dává záležet. Na vnitřek schránky si posvítí mobilem a pak řekne: „Tak jo, dál už tam nic není. Tohohle krasavce si odvezu do laboratoře.“

„Do laboratoře,“ zopakuji.

„Jsem herpetolog. Dojím hady. Tak se vyrábějí protijedy,“ oznámí mi. „Tady na venkově je po nich pořád poptávka. Kdybyste potkala ještě nějakého dalšího, anebo vlastně jakoukoli zmiji, tak mi zavolejte. Až s ním skončíme, tak mu najdu pěkný domov někde v lese, kde nikomu nebude na obtíž.“

Přikývnu, ale pořád z něj nespouštím oči. Ať je profesor, nebo ne, teď je z něj můj hlavní podezřelý. I když, co by měl z toho, že mě takhle vyděsil nebo kdyby mě to pokousalo, to tedy netuším. Nevypadá, že by vůči mně měl nějakou averzi. Takový pocit z něj nemám ani trochu.

Zrovna hada nakládá do auta, když ve starém jeepu přijede forenzní tým – no, tedy jeden chlápek ve středním věku v bachraté šusťákovce. Ukáže mi doklad, aniž bych ho o to musela prosit, tak přirozeným pohybem, že ho nejspíš dělá i ze spaní. Když už o tom mluvíme, vypadá unavený jako pes, ale pokládá mi chytré otázky, dělá si poznámky a sype na schránku prášek kvůli otiskům právě ve chvíli, kdy u nás zaparkuje Kezia Claremontová. Přijede ve svém soukromém voze bez světel a houkačky a já jsem za to ráda – sousedé už beztak celé tohle představení očumují. Radši bych jim, pokud možno, nedávala další materiál k pomluvám.

„Čau, Beto,“ pozdraví Kezia chlápka z forenzního a on na ni mávne, aniž by zvedl zrak. Pořád má na sobě to, co považuji za její typický pracovní oděv: jednoduchý tmavomodrý kalhotový kostýmek, bílou košili a na pásku připnutý odznak detektiva. Pod sakem má určitě schovanou pistoli. Kdyby mezitím byla doma, už by byla převlečená do džínů a pohodlného trička. „Had už je, hádám, pryč.“

„Už míří do nového domova, říkal…,“ zkontroluju vizitku, „profesor Maynard. Co o něm víš?“

„Proč?“ podiví se a pak si hned sama odpoví. „Protože na to má dovednosti. Jasně.“ Zavrtí hlavou. „Toho si škrtni ze seznamu. Tady v okolí máme minimálně dvacet venkovských křupanů, co to s hady umí přímo výborně, a je mnohem větší šance, že problém s tebou budou mít oni.“

Nemá cenu se ptát proč, ale stejně to udělám. „Mají k tomu nějaký konkrétní důvod?“

Pokrčí rameny. „No, začněme třeba tím, že nejsi místní.“

„U jezera žiju už…“

„Ani já pro ně nejsem zdejší, a to jsme se sem s tátou přestěhovali před dvaceti lety,“ přeruší mě. „Pokud ses tady v okolí nenarodila, tak nejsi odsud. Někomu to stačí. A pak k tomu přidej pomluvy, ty kecy na internetu… upřímně, mohl by to být kdokoli.“

„Super.“ Doufala jsem, že na konci dnešního dne budu paranoidní o něco míň, ne víc.

Kez přistoupí blíž ke schránce a začne ji studovat.

„Zavírá se to napevno, že jo?“

„Jo.“

„Takže se tam ta potvora nemohla dostat náhodou.“

„Ne. A klidně to mohlo pokousat Sama anebo děti. Bylo jenom štěstí, že jsem to otevřela já. Kdyby to byl Connor nebo Lanny…“

„Nebyl to Connor ani Lanny,“ řekne. „Tak se soustřeďme na to, co se opravdu stalo, a ne co se nestalo. V nejhorším případě se tě někdo právě pokusil zabít, ačkoli předpokládám, že okresní prokurátor by to odmávl jako vandalství a hotovo. Moc v lásce tě nemá.“

„Nepovídej,“ ušklíbnu se. „Dost mě překvapuje, že mě ještě nenechal sebrat za to, že tady moc dlouho stojím.“

„No jo, víš, co se říká o dobrých okresních prokurátorech: že zvládnou porotu přesvědčit, aby obvinila i šunkový sendvič. Máme štěstí, že ten náš zas tak dobrý není.“ Musím se zasmát, protože Kezia většinou o bezpečnostních složkách nemluví zle, ale okresním prokurátorem Elroyem Comptonem obzvlášť opovrhuje. Já taky. Je to šedovlasý běloch, jehož procesní historie se v okrese, který sužuje především bělochy vedený trh s pervitinem a tabletkami na předpis, skládá hlavně z odsouzených černochů. S bělošskými pachateli samozřejmě uzavírá dohody. Jsou to prý „v jádru dobří lidé“ a podobné řeči a vůbec mu nevadí, jak násilný a zvrácený jejich čin vlastně byl. Lidé z jejich farnosti se za ně zaručí. Jejich rodiče jsou dobří křesťané. Obvyklá obehraná písnička.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve víru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.