HOST

How to Catch a Mole

Copyright © 2019 by Marc Hamer

All rights reserved

Cover art and illustrations © Joe McLaren

Translation © Vojtěch Ettler, 2019

Poetry translation © Milan Děžinský, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-847-5 (PDF)

ISBN 978-80-7577-848-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-849-9 (MobiPocket)

Kate (Peggy),

které vděčím za vše

„Tady v lese straší nějaký člověk,

jenž věsí ódy na hlohy a elegie

na ostružiny.“

William Shakespeare: Jak se vám líbí,

jednání třetí, scéna 2.

„Jest krásná Peggy mladičká,

jak růžné jitro rdí se,

v němž pučí jarní travička

a diamanty skví se.“

Robert Burns: „Peggy“

V neděli půjdu na krtky

pověsím jejich hladká měkká tělíčka

na trny

aby mou práci farmáři viděli

a lesklé vrány se přecpaly

Obsah

Prolog

Svítání

Kosení louky

Zlatí krtci, hvězdonosí krtci a slavní krtci

Krtince a odchod z domova

Země

Podzemní chodby a spánek

Stárnutí a chůze

Rozmnožování

Kyslík

Plyn a mrtvá minulost

Jed a zima

Odpuzovače

Krtčí pasti a ničení

Hledání a klečení

Kladení pastí a odcházení

Zabití

Krtčí hrad a žížalí spižírna

Historie chytání krtků

Budoucnost

Epilog

Poděkování

Ediční poznámka

Prolog

Jsem zahradník. Chytal jsem krtky na zahradách a statcích celé roky, ale už to dělat nehodlám. Chytání krtků je tradiční dovednost a ten život venku jsem měl rád, ale zestárl jsem, už mě unavuje je nahánět, unavuje mě všechno to kladení pastí a zabíjení, a už jsem se díky tomu naučil všemu, čeho mi bylo třeba.

Aby chytači krtků nevydali své živobytí všanc, nebývají ohledně svých znalostí příliš sdílní. Jelikož ovšem nechci, aby tradice oné profese zanikla, rozhodl jsem se vám v této knize vyložit, jak krtci žijí a jak je chytit, máte-li to v úmyslu, a co případně můžete udělat místo toho. Na pozadí této tradice se pak odehrává příběh krtka jako takového a doprovází jej vyprávění o mém životě chytače: jaký ten život byl, kolika oklikami jsem se k němu dobral, jak mě ovlivnil a proč jsem jej nakonec opustil.

V rozhodnutí, že svého starého řemesla zanechám, však cítím určitý vnitřní rozpor. Život, který mi má práce přinášela, mám z hloubi duše rád. Život, který se v průběhu času přetvořil v silnou vášeň pro přírodu, pro její krásu a surovou, brutální energii — dokonce i pro rozklad, jenž se s ní neoddělitelně pojí. Rozjímavý život, který ovlivnil můj názor na svět i na způsob našeho pobývání v něm, který proměnil můj vztah k sobě samému, k mé minulosti i rodině. Útržky tohoto života vám zde předkládám, stejně jako několik důvodů, jež mě k chytání krtků dovedly.

I když se dvakrát vypráví tentýž příběh, stejně není tentýž. Pokusím se vám vyložit ten svůj. Když mi bylo šestnáct, opustil jsem domov a vydal se na dlouhou cestu. Po osmnáct měsíců jsem chodil, žil se zvířaty a ptáky v divočině, přespával v křoviskách, v lesích a na březích řek. Budu se snažit co nejvíce držet pravdy, ale ne všechna fakta jsou jednoznačná. Na mnohé už si nevzpomínám. Občas se zdá, že oba příběhy, krtkův i můj, jsou neoddělitelně provázané. Znějí ozvěnou a zrcadlí se. Z tance mezi těmito dvěma neohraničenými příběhy se nicméně stal způsob života, který vnímám jako prostý a krásný zároveň a který mě obdaroval vším, co jsem si kdy mohl přát.

O pravdě, za kterou se honím, o tom, co je vlastně zač, přemýšlím velmi často. Vzpomínky jen zřídkakdy přicházejí v chronologickém sledu. Paměť tápe v temnotách, a čím usilovněji se snažím vybavit si pořadí událostí, tím více mi vzpomínky unikají a uhýbají jiným směrem. Jakmile se na minulost přestanu dívat koutkem oka a zahledím se na ni zpříma, uhne před mým pohledem, přetváří se a mění, jako bych se díval do krasohledu: barvy jsou totožné, ale vzory dostanou pokaždé jiný nádech, detaily neustále procházejí proměnou, ačkoli celkový obraz zůstává pravdivý.

Všechno, nač si dokážu s jistotou vzpomenout, jsou ve skutečnosti pouze vrcholy a propady, momenty, které jsem si zapamatoval jenom proto, že na mě měly nějaký emocionální dopad nebo se mi s nějakou emocí pojí. Jsou jako korálky na dlouhé šňůrce: zmatnělé perličky odložené v šuplíku a málokdy vytahované ven. Když je přece jen vynesu na světlo, zjistím, že některé z nich chybějí, a život se mi v tu chvíli zdá jako šňůrka, na níž žádné korálky nejsou k vidění — a pak se jich náhle objeví hned několik najednou, jsou zamotané a zpřeházené. Jistota je nedosažitelná, ale přesto se před vámi pokusím své korálky rozplést.

Často se slovy ani myšlenkami nenechám rušit a jen se dívám a vnímám, jindy se slova tiše přikradou na pavoučích nožkách. Některá začnou hnízdit, skládat se do nějakého tématu, tu větvička, tady pupenec, a já jim nebráním. Rád zaznamenávám úryvky, kratičké úryvky o věcech, které prolétají kolem jako listy ve větru a mohly by se navždy ztratit, kdybych je ve vzduchu nezachytil. Úryvky o obyčejných věcech, které vidím a dokážu udržet v hlavě v jejich celistvosti — jako vlastní vzpomínky nebo keramické střepy, které nacházím v hlíně. V těsném sousedství a občas i přímo uprostřed prostých, byť mnohdy podivných rad o chytání krtků se tu tyto střípky proplétají, někdy ostré, jindy hladké, z většiny napsané při bloumání po polích s pytlem krtčích pastí.

Vyprávět o životě krtků a nic nevynechat je rovněž nemožné. Stejně jako krtka halí temnota, halí i jeho příběh legendy a pár odpozorovaných skutečností tradovaných mezi lidmi, pokaždé s jiným zabarvením. Krtci jsou podobně jako my velice záhadná stvoření a z jejich pravdy nikdy nezahlédneme více než pouhý zlomek.

Čím se věci zdají být, mi připadá mnohem důležitější než to, čím opravdu jsou. Čím opravdu jsou, totiž nikdy nezjistíme. Ve vězení tvrdých a chladných faktů je mi těsno — zdánlivě nabízí svobodu, ale ve skutečnosti člověka lapí v umělém vnímání reality, které nesnese nejistotu. Ryzí pravdu potkáváme pouze teď a teď a teď, v těch nezachytitelných vteřinách, než se zformuje do vzpomínek. Ve skutečnosti chci zapomenout. Právě v zapomínání se nachází svoboda a odpuštění, ze všeho nejvíce ovšem pomáhá otevřít se dokořán přítomnému okamžiku.

Ve svém vyprávění se mohu představit jako padouch, nebo jako hrdina, jako nevinný přihlížející i jako agent provokatér, a pokaždé budu sdělovat jistou podobu „pravdy“. A jakou má hodnotu pravda, která má nekonečné množství podob? Existuje rozdíl mezi pravdou a upřímností, a tak vám povím jeden z milionů příběhů, který bych vám říct mohl a který je dostatečně dobrý na to, abych jej nazýval „pravdivým“. Je to příběh, který mě dovedl až do okamžiku, kdy jsem jednoho mrazivého prosincového dne klečel v rozbláceném poli s mrtvým krtkem v ruce a rozhodl se, že se zabíjením jednou provždy přestanu.

Jak chytit krtka, život chytače krtků. Napsáno v sezoně chytání krtků místo chytání krtků. Zdá se mi, že to jediné, co vám mohu v souvislosti s touto knihou zaručit, je, že na jejím konci toho budete o krtcích vědět mnohem více.

Svítání

Sedím tu u kuchyňského stolu, píšu a po noze mi leze beruška. Neúmyslně si s sebou z práce domů nosím spoustu přírody. Brouky a pavouky, občas kobylku pod límcem nebo mravence v záhybech pracovních kalhot či v hlubinách vysokých bot.

Beruška na mém koleni se pokouší rozvinout křídla. Odsouvá červené krovky, křídla, která se zpod nich vynoří, jsou černá a muší — jenže to pravé má pochroumané, ohnuté dozadu, nedaří se jí ho narovnat. Zkouší to třikrát, čtyřikrát, skládá ho a opětovně se ho snaží rozevřít. Chce pryč. Možná jsem ji poranil já, nevím. Co je křehké a němé, lze snadno ledabyle poranit, bezmyšlenkovitě polámat a zmrzačit.

Když jsem včera odklízel napadané listí, v patách mi poskakovala červenka a vyzobávala brouky a červy, které jsem svou prací odkryl. Já je odhalil, oni se stali potravou, červenka se nasytila.

Vše podléhá zkáze, vše se pokrývá jizvami a jizvy se zase hojí, ale stará bolest už nikdy úplně nezmizí. Sebemenší krůček, který na této zemi uděláme, má své důsledky a každý večer, když se vrátím domů, si zpod nehtů čistím tu nevzhlednou směs plození a zrození a smrti a rozkladu a snažím se vše spláchnout proudem vody.

Jednodušší je nemyslet.

Každý den si zašpiním ruce péčí o semínka a trháním plevele. Hraju si s chaosem. Jemnými zásahy jej činím o maličko zajímavějším, vysazuju rudé zahrady nebo bílé, občas chaos vítám, protože v něm spatřujeme krásu, a občas se ho zbavuju, když usoudíme, že příliš narušuje řád. Zbavovat se krtků a jejich očividného chaosu patří k sezonní práci, která přichází každý rok v předvídatelný čas.

Existují provázané rytmické cykly, které pochodují kolem nás: každotýdenní sečení trávy, prořezání růží jednou v roce a vistárií třikrát častěji, tradiční srpnové zastřihování živého plotu, česání jablek na podzim, jakmile mi prozradí, že už jsou zralá, čekání na první mráz před prořezáním ovocných stromů, vykopání a uskladnění jiřin po dvou mrazících a jejich nové vysazení, až nebezpečí mrazu přejde. Vytváření kompostu, zimní plánování záhonů, uvažování nad novými rostlinami a nakupování semínek. Sázení, pletí a uvolňování místa, péče o letničky, dvouletky i trvalky a chytání krtků v zimě a na začátku jara.

Rok je rozdělený na čtvrtiny rámované oslavami při slunovratech a rovnodennostech a tyto předěly jej řídí každému, kdo má co do činění s přírodou. Jsou to začátky ročních období. Rytmy, dlouhé i kratší cykly se proplétají v závislosti na neustálých změnách počasí, délce dne a teplotě. Každý předěl značí konec jednoho cyklu a začátek dalšího. Na podzim pokaždé shrabu zrudlé listí zpod téhož javoru a odvezu jej na tutéž hromadu kompostu. Až na to, že to samozřejmě nejsou tak úplně tytéž listy, tentýž strom ani tatáž hromada jako loni. Krtci, které pochytám v týchž podzemních chodbách, nejsou titíž krtci, které jsem chytil před rokem.

Všechny tyto propojené, překrývající se cykly mě nevyhnutelně obracejí do mého nitra, k tomu, co se tam daný den zrovna odehrává. Kromě rozjímání není co dělat. Má žena Peggy často odchází za prací z domu, děti už jsou dospělé a žijí si své vlastní životy ve vlastních domovech, a tak často trávím celé dny, aniž spatřím jiného člověka — dva, tři, čtyři dny v řadě —, a není mi dopřáno vypouštět slova z úst. Ale mám kočku.

Dnes ráno jsem zkřehlý jako pavouk. Pořád je ještě hluboká tma. Možná jsem v tomto ohledu zestárl poněkud brzy, ale spánek se už se mnou přestal milovat. Navždy jsem ho ztratil. Staré lidi jako já spánek pustí k vodě. Internet říká, že za to mohou jedovaté látky v životním prostředí, které zvápenatěly moji šišinku. Říká, že tak to s ubíhajícím časem chodí. Rtuť, vápník, fluoridy. Říká, že musím brát jiné látky, které mě těch jedovatých zbaví. Doporučuje mi kurkumu.

Do polobdění se mi vlámou roztříštěné sny, jsem ztracený v podzemních chodbách, sám a pronásledovaný, ležím tam zkřehlý tentokrát jako žába. Zápasím o dech s ucpanými nosními dírkami (mám na něco v domě alergii) a dlouho se dívám, jak tma slábne, jak se zprostřed černoty zdá, jako by se rozpadala na kusy — mikroskopické kousíčky šedi nepolapitelně plují kolem, dokud se nerozbřeskne, dokud nevyjde slunce. Bolí mě svaly, není v nich síla, protože jsem včera celý den pracoval a večer pil whisky. Pohrávám si s myšlenkou, že odhrnu peřinu. Na chvilku, jen na okamžik, se do tepla zabořím ještě hlouběji a pak švihem vstanu. Mé zpomalené vidění přechází z černobílého v barevné. Mám dojem, že tu proměnu vidím. Dokud nevysvitne slunce, svět je bezbarvý.

V šedém vzduchu se objeví nádech růžové a já začnu pomýšlet na hrnek kávy. Ta myšlenka mě vyžene do kuchyně. Zatímco káva překapává, zvednu kočku, která si mňouká o pozornost, sdílíme spolu teplo, zatímco hledám rozhlasovou stanici, která mi nevnutí ani neúnosné zprávy, ani urážlivě bezstarostnou hudbu. Přežil jsem mnoho kočičích životů, kočky mě doprovázejí nepřetržitě už přes třicet let, po celou dobu našeho soužití s Peggy. Když jsme se dali dohromady, pořídili jsme si první kočku. Tato se jmenuje Mimi, je vypasená a požitkářská, a když ji hladím, rozvaluje se mi na klíně.

Káva už je skoro vypitá a mně je trochu špatně od žaludku, možná mám alergii i na kávu. Na BBC Radio 4 Extra dávají komedii o trablech rodiny, která nikdy nezažila opravdový strach ani hlad.

Už je téměř regulérní světlo. Noc trvá déle než den, je chladno, prosinec. Vánek chrastí křehkými listy. Mohl bych rozdělat oheň, zůstat uvnitř s Peggy a kočkou a pozorovat den, ale jako vždy mě to táhne ven. Nejsem na pobývání pod střechou stavěný, a navíc mě čeká práce: rozmístit pasti a jiné zkontrolovat.

Čtvrtá ranní

Probouzím se v chladném tmavém pokoji

nemůžu dýchat to kvůli snu

v němž nemohl jsem dýchat

mezi námi dálka

nemám stání cítím se jako bezdomovec

na bílém polštáři přistála má hlava

jak pískem zanesená mušle

příliv a odliv dechu

hlučí

dere se ucpanými komorami

topím se

Za dvě hodiny cvakne topení

Za čtyři hodiny začne vycházet slunce

Za pět hodin se Peggy probudí

Dívám se ven řídkým zimním lesem

kde co je pohřbeno zůstane pohřbeno

dokud se země nezaplní

a objeví se domy

a já mám pocit jako bych se topil

Cvaknutí pak hukot

topení se zapne

dvě temné hodiny rychle uběhly

díval jsem se na hvězdy

chladné a vzdálené však přítomné

spal jsem?

Nevím

z jasné noci plné hvězd se Rookwoodem

přikrade nechtěný rozbřesk

a pod hrstkou ojíněných střech

v tom bezlistém lese

se lidé probouzejí

a škrábou auta

havrani hřadují

a čekají až je slunce zahřeje

a já sotva dýchám

Peggy se pohne

a hlava se jí sveze na mé rameno

těžká a teplá

zatímco škrábání nepřestává

a vrány obsypaly holý jasan

hmyz se hemží

a vrány začínají krákat

a ještě nezamrzlá

blízká řeka teče proudem

zatímco Peggyin ranní zatuchlý dech

pravidelný a hluboký

mne poutá

k pohodlné přikrývce a polštáři

a ten proud myslím na ten proud

a ve vodě bojuju o život

světlo mžourá dovnitř

a Peggy otvírá zalepené oči

a k mým holým nohám

se přitulí studeným kožichem kočka

promrzlá z lovu myšic

v ojíněné trávě

Kosení louky

Chytači krtků rozvěšují reklamní letáky a tvoří si webové stránky. Řeknou vám, že krtci pod vzletovou dráhou mohou způsobit závažné problémy přistávajícímu letadlu, že do jejich chodeb se může probořit kůň běžící tryskem a jezdce tím vymrštit ze sedla. Koně na pastvině si mohou při pádu do zhroucené chodby zlomit nohu, kvůli čemuž je bude nutné utratit. Pouhá hrstka krtků dokáže značnou rozlohu orné půdy pokrýt krtinci, které rychle obrostou plevelem, což znamená menší úrodu a sklizeň, půda přestane být vhodná pro pastvu a farmáři přijdou o zisk. Krtci plodí další krtky a ti se stěhují na sousední pole, kde maří další úrodu a brání další pastvě.

Dříve platilo, že o krtiny se tupí nože zemědělských strojů sklízejících obilí. Zemina z krtin se mísila se zrny a znehodnocovala je. Když se taková hlína ocitne v píci, z níž se zvířatům vyrábí siláž, může dobytku způsobit listeriózu, bakterie se přenesou do mléka a lidé jej kvůli tomu nemohou pít. Z těchto důvodů si hospodáři za část svého výdělku začali najímat chytače krtků. Po stovky let jim to po finanční stránce dávalo smysl. Okolnosti se ovšem v průběhu času změnily a dnes se farmářům doporučuje, aby čepele žacích strojů jednoduše zvedli výše, a vyhnuli se tím mnohým z dřívějších potíží. Moderní technika je k tomu uzpůsobená a vše funguje dobře.

Většina zahradníků se s nevolí, ale přece jen dokáže smířit se špatným počasím, které jim může zahrady pustošit po celé týdny. Zvířata jako krysy se ovšem setkávají se všeobecnou nenávistí a jsou chytána do pastí, trávena jedem nebo střílena, myšice na rozdíl od toho budí spíše pobavení a ježkům se vyloženě holduje. Z včelích a vosích rojů, které se uhnízdí v kůlně, čímž ji pro běžné užívání znepřístupní, sice zahradníci mívají vrásky na čele, ale zdá se, že nic z toho, co tito vetřelci dělají, nenaráží na tak prudký odpor jako činnost krtků.

Chaos, který krtci vytvářejí, zkrátka nedá běžně uvažujícím lidem spát. Nechceme ztratit kontrolu nad svým pozemkem: z takové představy je nám nepříjemně, připomene nám naši pomíjivost a cítíme se slabí. Krtci umějí zahrádku u domu doslova zdevastovat a já na vlastní oči mnohokrát viděl, jak se v majitelích rozhoří skutečná nenávist, když je krtci o vládu nad jejich zahradou připraví. Vídal jsem, jak lidé v záchvatu vzteku křičí do zahrady nadávky. Nastupuje posedlost a ta nekonečná válka, již nelze vyhrát, může doslova převzít nadvládu nad jejich životem.

Krtci jsou drobní, roztomilí a stejně jako vše ostatní v přírodě je pranic nezajímá, jak na ně nahlížíme. V našich očích pustoší, ale nakonec mají vždy navrch. Možná že se na ně tolik zlobíme proto, že o nich rádi smýšlíme jako o jemných a laskavých stvořeních s vlastní osobností typu Krtka z Žabákových dobrodružství, který se vyznačoval velkými brýlemi, dobráckým knihomolstvím, nevinností a touhou vycházet vstříc. Skutečný krtek ovšem není tak introvertní ani plachý, jak bychom si přáli. Využívá nás. Možná dospěl k názoru, že je chytřejší než my. Nebo se možná příliš těsně vážeme na věci, které vlastníme a vystavujeme na odiv. Když vlastníme něco, co se nám zdá věčné, sami díky tomu získáváme pocit věčnosti. Prostřednictvím majetku se cítíme nesmrtelní, a když přijde krtek, začne na něm páchat škodu a brát nám jej, dá tím do pohybu cosi skrytého hluboko v nás.

Dopady jeho hrabání zdaleka převyšují jeho tělesnou velikost. Když zákazníkovi ukážu mrtvého krtka, mnoho městských zahrádkářů překvapí, jak je ve skutečnosti malý. V jejich představivosti narostl obtížný hmyzožravec do obřích rozměrů. Většinou ale mrtvého nepřítele ani vidět nechtějí, zajímá je pouze trávník, krásný svěží trávník, neporušená, zastřižená tráva v úhledných pruzích, která je navždy pod kontrolou a v bezpečí.

Krtci narušují umělý klid udržovaného trávníku způsobem, který mnozí lidé nedokážou přenést přes srdce. Zahradničení není v souladu s přírodou: využívá přírodní zákony a vědecké poznatky k tomu, abychom určitému místu vnutili svoji vůli, a u některých lidí tato potřeba ovládat zachází do krajnosti. Jednou jsem pracoval pro zákazníka s úhlednou městskou předzahrádkou, kterého dohánělo k šílenství, že větve na jeho nádherné magnolii rostou nerovnoměrně — na jedné straně jich bylo více než na druhé. Nic živého nikdy není dokonale symetrické a právě v nedokonalosti se skrývá krása. Ale tento muž větve pečlivě spočítal a některé z nich uřezal, aby byl strom pravidelný. Neměl představu, co vlastně chce, věděl pouze, co nechce. Zrovna jsem na jeho zahradě umisťoval krtčí pasti, když se domů vrátila chudák jeho žena a spatřila ho, jak pokrytý pilinami stojí se svou novou elektrickou pilou v rukách vedle zuboženého pahýlu. Ten pahýl se mírně nakláněl doprava.

Na jednom pozemku, o který se starám, se nachází rozlehlá kvetoucí louka a já ji každý rok vyrážím pokosit. Kosu používám, protože je tichá a neznečišťuje ovzduší, ale hlavně proto, že tak veškerému životu na louce dávám čas uniknout. Křovinořezy a sekačky jsou pro život v trávě pohroma: zmasakrují vše, co jim stojí v cestě, rozřežou skokany, ropuchy i ježky, rozemelou jejich těla na kaši. Používal jsem je a na rukou mi ulpívala krev. Ta nesmyslná jatka mi vadila natolik, že jsem začal pátrat po jiných způsobech, jak louku posekat, a zjistil jsem, že mohu buď investovat tisíce liber do speciálního stroje, nebo se naučím zacházet s kosou a starat se o ni. Rozhodl jsem se pro kosu.

Kameny v krtinách mi sice na břitu, který je na začátku každé sezony ostrý jako má žiletka v koupelnové skříňce, dělají zuby, ale já se nezlobím. Jednoduše se každých několik tahů zastavím a čepel z uhlíkové oceli nabrousím hladkým brouskem. Na konci sezony zprohýbanou hranu vyklepám kladívkem na babce, čímž vytvořím nové ostří, které je stejně jako u žiletky tenké desetinu milimetru.

Kosení je namáhavá práce, která vyžaduje časté přestávky na odpočinek, obzvlášť čím jsem starší, a tak mě těší na chvíli přestat a věnovat se broušení: kámen krásně zazvoní o ocel a pak se ozve kšííí, jak brousek přejede po čepeli od paty ke špičce, obvykle třikrát, střídavě po jedné a po druhé straně listu. Poté brousek opět žbluňkne do plechovky s vodou, kterou mám pověšenou za pasem, a já se vrátím k sečení nebo chvilku jenom tak pozoruju ptáky, než zase popadnu dech. Samotné kosení také vydává příjemný zvuk, protáhlé svíííš při každém tahu. Má dobrý rytmus: otáčím se v pase, uvolněnými nataženými pažemi seču zprava doleva, krok za krokem se pomalu posouvám vpřed, vyžínám pás široký dva a půl metru a po své levici nechávám úhledný řádek pokosené trávy, která odpadá z mé téměř metrové čepele. Svíííš, krok, svíííš, krok, svíííš. Ani se o to nemusím snažit a všechny mé pohyby se sladí s dechem. Nádech, když táhnu zpátky a dělám krok vpřed, výdech, když kosím. Zeširoka a pomalu. Dříve mi posekání této louky zabralo celé dva letní dny. A teď, když jsem starší, na to potřebuju přinejmenším tři. Příští rok už toho možná nebudu schopen vůbec.

Často před sebou vidím utíkat drobné tvory, jak se batolí nebo odskakují do vysoké trávy vpředu. Neřve přitom žádný surový dvoutaktní motor a nedusí okolí kouřem, takže mám možnost zaslechnout, jak v porostu šustí ježci, a jemně je odsunout stranou. Skáčou a lezou přede mnou ropuchy a jiné žáby nebo ode mě půltuctu polních myší prchá do svých nor, tak raději zpomalím.

Je to velice lidská činnost a nástroje, kterých je k ní zapotřebí, jsou jednoduché, přírodní a poctivé. S těmito nástroji, ručně vyrobenými ze dřeva, ocele a kamene, jsem zestárl a ony zestárly se mnou a vytvarovaly mi dlaně. K náčiní, jako je toto, si vybuduju vztah: žiju s pocitem, že všechno, čeho se na světě dotýkám, se mě dotýká zpátky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak chytit krtka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.