IVANA KUGLEROVÁ

MARK

STONE

ŠARLATOVÉ PLÁŠTĚ

OBSAH

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Ukázka z dalšího dílu: Jablka z Beltamoru

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už po pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly umístěny do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla příkaz ji pouze zaregistrovat, ale v žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň jejích obyvatel.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát v průběhu sta let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostačující, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1

Dveře se rozletěly a do místnosti vtrhla oblaka kouře. Sekretářka sedící za stolem polekaně zvedla hlavu a posunula si na nose brýle s tlustými skly.

„Už se ozval?“

„Je na cestě, generále,“ odpověděla a v kostnaté tváři s výrazným předkusem se odrazil neklid jejího nadřízeného.

„Tak ať se okamžité hlásí u mě.“

Dveře se s prásknutím zavřely. Peggy se unaveně natáhla po knoflíku ventilátoru. Za poslední hodinu k ní generál Khov, dvoumetrový obr, který po svých vzdálených mongolských předcích zdědil nejen černé, mírně zešikmené oči, ale také výbušnou povahu, vtrhl už dvakrát a vždy s sebou vnesl dovnitř pach drahých doutníků, zhuštěný v šedavý, neprůhledný závoj dýmu. Kdyby se v kanceláři Služby pro dohled nad primitivními planetami, umístěné v horním patře impozantní budovy z oceli a plastexu, dala otevřít okna, jistě by už dávno byla dokořán. Takhle vše zůstávalo na ventilátorech a lapačích kouře, momentálně značně přetížených. Protože když byl generál Khov nervózní, kouřil doutníky. A právě teď byl nervózní už několik hodin.

Dveře výtahu se s lehkým zasyčením otevřely, a když Peggy spatřila příchozího, vysokého štíhlého muže kolem třicítky, s úlevou si vydechla.

„Generál vás už očekává, kapitáne.“

V energické ošlehané tváři osloveného se objevilo mírné pobavení: „To cítím, Peggy.“

„Kapitán Mark Stone je zde,“ oznámila mezitím sekretářka do interfonu.

„No konečně,“ ozvalo se. „Ať jde dál.“

Mark, aniž by čekal na vyzvání, už otevíral dveře. Na okamžik měl pocit, že vstoupil do podzemní sluje. Světlo pronikající velikými okny s polarizovanými skly se jen stěží prodíralo skrz oblaka kouře a matně osvětlovalo mohutnou generálovu siluetu. Jeho tvář s vysedlými lícními kostmi prozrazovala nejvyšší míru rozčilení.

„Nalijte si, Stone.“

Generál ukázal na láhev bourbonu a jeho hlas zněl spíš unaveně.

Mark smetl ze židle vrstvu popela a posadil se. Úsporným pohybem, prozrazujícím trénované tělo a přesné reflexy, se natáhl pro skleničku a nalil si zlatavě hnědou tekutinu.

„Co se stalo?“ zeptal se pak. „Jestli se nemýlím, měl bych mít ještě týden dovolené.“

„To mě, samozřejmě, mrzí,“ povzdechl si generál. Věděl, že kapitán právě trávil čas se svou přítelkyní Elzou Swensonovou, nejbohatší, a proto také nejzaměstnanější ženou Galaxie, a chápal jeho rozladěnost. „Ale momentálně vás nutně potřebujeme.“

Mark mlčel. Jeho nadřízený byl sice vznětlivý muž, ale nikdy ho z dovolené neodvolal zbytečně.

„Říká vám něco název Akkana?“ pokračoval generál.

„Nedávno byla na rozpisu, myslím. Větší teramorfní planeta, teď by tam měli mít civilizaci tak na úrovni raného středověku, ne?“

Generál přikývl. „Přesně tak. Nic moc složitého, práce vhodná tak pro nováčka. Znal jste mladého Brigerse?“

„Vysoký zrzek, věčně rozesmátý?“

„Ano, ten.“

Mark se znepokojeně naklonil přes stůl. „Je to šikovný kluk.“

„Byl. Před týdnem jsme ho našli mrtvého na palubě jeho astronefu.“

„Co se stalo?“

Generál Khov zachmuřeně upil ze skleničky: „To je právě to, co nevíme. Všechno probíhalo normálně, alespoň podle hlášení, které poslal, než se ponořil do subprostoru. Po vynoření se už neozval. Nějakou dobu trvalo, než se podařilo lokalizovat jeho astronef. Když jsme vstoupili na palubu, zjistili jsme, že Brigers je mrtvý.“

„Nač zemřel?“

„Doktoři ho měli v práci skoro týden, ale nic nenašli. Nejpravděpodobnější varianta je šok. Ale z čeho a proč – to nikdo nedokázal říct.“

„A jeho android?“

„Byl zničen přímo na planetě při nějaké kamenné lavině. Obyčejná nehoda.“

„A astronef?“

„Nenašli jsme na něm nejmenší známky poškození. Všechno fungovalo, jak mělo.“

Mark pomalu upil zlatavé tekutiny. „Co na to říká Vesmírná policie?“ zeptal se pak.

„Admirál Neuman by nám rád pomohl, ale neexistuje jediný důkaz, že se stal nějaký zločin, takže mají svázané ruce. Navíc ani my vlastně nevíme, oč by se mohlo jednat. Nebudu vám nic nalhávat, může jít o nějakou neznámou nemoc, o nezjistitelné jedovaté prvky v atmosféře planety, zkrátka o cokoliv… Bude to dost nebezpečné.“

Mark přivřel oči: „Takže tam mám letět.“

Generál přikývl. „Jste nejlepší agent, kterého mám. Máte zkušenosti z těch nejpodivnějších situací, jaké vůbec mohou nastat. Navíc jsou civilizace středověkého typu vaše specializace. Takže jste zkrátka ten pravý muž na tuhle misi.“ Khov se na okamžik odmlčel a přejel si dlaní holou lebku. „Peggy vám už připravila všechny potřebné materiály, i to, co zjistil Brigers,“ dodal pak.

Kapitán Stone se zvedl.

„Ještě něco,“ zastavil ho Khovův hlas. „Vzhledem k okolnostem bych byl rád, kdybyste si vzal Merkura.“

„Plukovníku Bentonovi se to líbit nebude. Vždycky když vidí mé náklady, padá do mdlob.“

„Bude to muset ještě jednou vydržet,“ ušklíbl se generál. Dobře věděl, že Mark Stone si na většinu svých misí bere Merkur, astronef, který mu z vděčnosti za poskytnutou službu speciálně upravily bytosti pocházející zjedná vzdálené planety a který si průběžně vybavoval těmi nejmodernějšími technologiemi od Cosmos Jetu, jehož byl majoritním akcionářem. Loď byla mnohem dokonalejší, než jakou by mu mohla SDPP nabídnout, a tato okolnost už kapitánovi nejednou zachránila život. Náklady na takový astronef však nebyly zrovna nejnižší, a i když si Stone na nedostatek financí nemohl stěžovat, nechával si své výdaje na misích proplácet. Nebo přesněji řečeno, předkládal plukovníku Bentonovi účty, a pokud měl štěstí, byly mu náklady tak do roka proplaceny.

„Dobře. Ray říká, že můžeme vyrazit už zítra,“ oznámil Mark po chvilce zdánlivě nečinného postávání.

Generál Khov sebou trhl. „Vždycky zapomenu na ty vaše móresy. Telepatie,“ odfrkl si. „Dost vám to usnadňuje život.“

„Přežití,“ opravil ho Mark. Jeho telepatické pouto s androidem, vybaveným psychickým zesilovačem, mu na primitivních planetách, a nejen na nich, už mnohokrát pomohlo z nejtěžších situací.

„Tak se snažte, ať to přežijete i tentokrát,“ propustil ho generál.

***

„Máte pro mě mít nějaké materiály,“ oslovil Mark Peggy, když se zhluboka nadechl mnohem čistšího vzduchu, než byl v generálově kanceláři.

„Jistě,“ přikývla a usmála se na něj.

Přestože byla typická stará panna a většina agentů s ní jen těžko vycházela, Marka Stonea si oblíbila od dob, kdy na jedné primitivní planetě zachránil generálovi život.

Přisunula ke kapitánovi pouzdro s paměťovými krystaly a složku dokumentů. „To je všechno, co máme.“

„Díky.“ Markovi se v šedavých očích vesele zablesklo. „Škoda, že to tak spěchá, mohli jsme si spolu zajít na oběd.“

Peggy překvapivě zčervenala až ke kořínkům vlasů a rychle se skryla za hradbou monitorů.

„Určitě máte důležitější věci na práci,“ zamumlala.

„Naneštěstí právě ano,“ přikývl Mark. „Ale jednou to určitě napravím.“

2

„Všechno v pořádku, Rayi?“ zeptal se Mark.

„V naprostém,“ odpověděl svalnatý černovlasý android, jehož od člověka odlišovala jen nepatrná strnulost tváře a kovový přízvuk v hlase. Byl schopen se i potit, jíst a rostly mu dokonce vousy. Také rejstřík Rayových pocitů byl velmi široký, což však byla zvláštnost odlišující ho i od jiných androidů. Během mnoha společných akcí si s Markem mezi sebou vytvořili silné pouto, které způsobilo, že ve chvílích, kdy byl jeho přítel ohrožen, přestal se Ray chovat podle programů a klidně porušoval veškeré zákony, jen aby mu pomohl. Snad to souviselo s tím, že byl jako jeden z mála modelů vybaven psychickým zesilovačem. Také Mark nepovažoval androida za pouhý výtvor nejmodernějších technologií a byl ochoten riskovat i život, aby ho zachránil.

„Můžeš si klidně jít lehnout a zapni si psychický induktor,“ dodal Ray spíš pro záznam, který neustále pořizoval a který později vyhodnocovala Komise pro nevměšování, než že by jeho přítel nevěděl, co má dělat.

„Fajn,“ kývl Mark. „Probuď mě ještě před výstupem ze subprostoru. A připrav všechna data. Mohly by nastat potíže.“ Díky setkání s inteligentním rostlinným společenstvím dokázal Mark mnohem lépe využívat nejen své telepatické schopnosti, ale také snáz než jeho kolegové vstřebával lekce z induktoru, takže mu zůstávalo dost času na relaxaci. Právě teď, po dvou týdnech strávených na příjemném tichomořském ostrůvku s Elzou, odpočinek potřeboval.

***

„Můžeš si dát skleničku,“ přivítal android Marka v pilotní kabině a lehkým pozvednutím obočí naznačil, že právě vypnul nahrávání, což bylo sice nedovolené, ale jinak velmi užitečné vylepšení jeho schopností.

„Díky, ale radši si udržím čistou hlavu,“ odmítl Mark. „Kurz je v pořádku?“ navázal otázkou, zcela zbytečnou, pokud řídil Ray, ale vyžadovanou předpisy.

„V pořádku. Za dvacet minut se vynoříme ze subprostoru. Očekáváš nějaké problémy?“

Mark pokrčil rameny: „Problémy očekávám vždycky, proto ještě žiju.“ Posadil se do křesla druhého pilota a zapnul si magnetické pásy.

Chvíle krátké nevolnosti pominula a Mark se okamžitě soustředil na údaje z přístrojů. Pokud byl u řízení Ray, nehrozilo sice, že by je někdo překvapil při vynořování ze subprostoru, protože android ani na vteřinu neztratí vědomí, ale Mark byl vždy připraven na nejhorší. Už jednou se stalo, že Raye vyřadil z provozu zákeřný virus a on si musel poradit sám. Tentokrát se ale nic neočekávaného nepřihodilo. Na vnější obrazovce poklidně zářilo zlatavé slunce a kolem kroužily dvě planety.

„Vnější planeta je obyčejný kus zmrzlého šutru a plynů,“ komentoval Ray údaje z přístrojů. „Ta vnitřní je Akkana. Jde o teramorfní planetu, o něco větší než Země, doba oběhu čtyři sta pět dní. Jeden den tam trvá dvacet šest hodin. Gravitace je srovnatelná s naší, i atmosféra je podobná, jen s větším obsahem kyslíku a bez následků industrializace.“

„Sladký středověk,“ ušklíbl se Mark. „Jak to vypadá dole?“

„Dva kontinenty, jižní je obydlený lidmi na úrovni starší doby kamenné, na severním je v oblasti mírného pásma civilizace raně středověkého typu. Několika státům vládnou dědiční králové, kteří mezi sebou čas od času vedou války. Brigers navštívil Dasturii a Nikavu, momentálně spřátelené, ty leží na západní straně támhle toho pásu hor.“

Analyzátory se zaměřily na zmiňované pohoří a odhalily vysoký obsah železné rudy a barevných kovů.

„To by mohlo být dobré místo na přistání,“ poznamenal Mark. „Tam nás hned tak někdo nenajde.“

„Chceš přistát? Je to proti předpisům.“

„Kromě nouzových situací. A tohle je nouzová situace. Nikdo neví, nač Brigers zemřel, a já bych ho nerad následoval. Jdeme na přistání, za chvíli se bude stmívat, takže nás nikdo neuvidí.“

Ray pokrčil rameny. „Jak chceš. Připoutej se, bude to trochu drncat.“

Mark se ušklíbl. Ray byl nejlepší pilot, jakého znal, a dokázal přistát i potmě zcela plynule, přesto ho však poslechl. Když o několik minut později Merkur s tichým zaskřípáním dosedl do hlubokého údolí, přístupného jen ze vzduchu, vstal a slastně se protáhl.

„Už se těším ven. Z toho věčného sezení mi zdřevěnělo celé tělo. Jak daleko je to k nejbližší civilizaci?“

„Pár set kilometrů. Použijeme modul, jinak bychom se odsud nedostali.“

„Uf, už jsem se lekl, že mě zas budeš nutit k pochodovým cvičením,“ oddechl si Mark.

„Neraduj se,“ varoval ho Ray. „Sice popoletíme blíž, ale i tak nás ještě bude čekat pěkný kousek cesty. A teď se běž převléci, připravil jsem ti všechno potřebné.“

V nákladovém prostoru se Mark oblékl do tmavých lněných kalhot a blůzy, poté si navlékl prošívaný kabátec a vestu z pospojovaných kroužků. Obul si vysoké boty po kolena a vše doplnil kónickou helmicí, koženými rukavicemi pošitými kovovými destičkami a těžkým opaskem, na kterém se houpal jednoruční meč a dlouhá dýka.

„Nezapomeň si nastavit ochranný opasek,“ upozornil ho Ray, který se právě soukal do podobného oděvu. Ochranný opasek byl zázrakem pozemské techniky, který už mnoha agentům zachránil život. Miniaturní generátor, zabudovaný v přezce opasku, vytvářel kolem člověka elektromagnetické pole, jehož intenzita se dala regulovat od skoro absolutní nezranitelnosti až po jakousi pružnou „druhou kůži“, která se sice pod údery zbraní prohýbala, ale chránila agenta před vážným zraněním. Tuto nenápadnou metodu obrany používal Mark na primitivních planetách a z úderů, které by ho jinak zabily, mu zůstávaly jen bolestivé pohmožděniny. Paradoxně nejnebezpečnější byly prosté zbraně jako palice a kyje.

Mark zvědavě potěžkal kruhový štít z pevného dřeva, na jehož povrchu, potaženém kůží a pobitém kovovými pásy, byl namalován erb. Černý havran rozpínal křídla na červeném poli. Ray měl podobný znak, ale jeho havran se odrážel od úhlopříčkou rozděleného červenožlutého štítu.

„Má to nějaký konkrétní význam?“ zajímal se Mark.

Android pokrčil rameny: „Vybral jsem znaky, které, pokud je známo, nikdo zatím nepoužívá, alespoň v Dasturii a Nikavě. Nevíme samozřejmě, jak na Akkaně pokročil vývoj heraldiky, ale zřejmě se příliš neliší od již prozkoumaných civilizací, takže erby by měly mít význam spíš jako označení vojenských družin než jako znak příslušející jedinému rodu.“

„Nu, jestli se naše počítače zmýlily, brzy se to dozvíme,“ ušklíbl se Mark a hodil si štít přes záda. Oba muži si pak k opaskům připjali měšce s místní měnou a přes ramena si přehodili dlouhé pláště.

„Tak, teď ještě drobné kosmetické úpravy…“ A Ray postříkal sebe i Marka tekutinou čpící pachem koní a potu.

„Doufám, že mi pro větší věrohodnost nenasadíš vši,“ zašklebil se Mark.

„O to se postarají v prvním hostinci,“ odpověděl mu s úsměvem Ray. „A teď už pojď, ať to stihneme před rozedněním.“

Dvojice se přesunula do výsadkového modulu a ten, vedený zkušenou rukou androida, lehce vyklouzl z útrob Merkuru.

„Bude to trochu nebezpečné,“ oznámil Ray, kličkuje mezi ostrými skalními štíty.

„Ty to zvládneš,“ opáčil Mark.

„Tady by to šlo,“ oznámil android po půlhodině značně divokého letu.

„Když myslíš. Já potmě nevidím nic.“

Přistáli na předhůří mezi zubatými skalisky a stěnou lesa. Temnotu kolem prozařovalo jen matné světlo hvězd, jediný měsíc Akkany byl právě v novu.

„Můžeme ven, vzduch je čistý,“ oznámil Ray po vyhodnocení údajů z přístrojů.

Mark nedočkavě otevřel vstupní dveře a vyskočil na měkký, pružný drn. Zhluboka se nadechl vůně lesa a tlejícího listí.

„Tohle mi vždycky schází. Tak už pojď.“

Ray dokončil programování modulu a následoval Marka. Stroj se nehlučně vznesl a zamířil zpět k Merkuru.

„Zapnul jsem automatický obranný systém lodi,“ prohlásil po chvíli Mark.

Ray si uvědomil, že jeho přítel dokáže svou loď, upravenou bytostmi z jedné vzdálené planety, ovládat telepaticky. „Necháš taky někdy nějakou práci na mně?“ zeptal se s úsměvem.

„Vždyť jsi celou cestu pilotoval,“ namítl Mark. „Tak jak to máme daleko?“

„Zhruba deset kilometrů tímhle směrem by měla být vesnice. Určitě tam budou mít nějakou hospodu.“

„Tak jdeme,“ zavelel Mark, jemuž se při představě teplého jídla bolestivě stáhl žaludek. „Po té syntetické dietě na lodi mi pěkně vyhládlo.“

3

Les tvořily mohutné listnaté stromy, podobné pozemským bukům, pod jejichž rozložitou klenbu neproniklo žádné světlo.

Nebýt Rayových schopností, oba muži by se okamžitě ztratili. I tak byla cesta náročnější, než se z počátku zdálo. Často se museli prodírat neprostupnými houštinami jakýchsi trnitých keřů, pod spletitým porostem se skrývaly záludné strže a divoké potůčky a mokřadla se mužům stavěly do cesty, jako by je nechtely pustit dál. Zvuky se pod příkrovem listí nesly daleko a vzduch byl těžký a nehybný.

„Začínám věřit pohádkám o začarovaných lesích.“ Mark si setřel z čela pot. Jakmile se zastavil, slétla se kolem něj hejna komárů a se vzteklým bzučením se snažila proniknout ochranným polem. „Myslím, žes na mě ani nemusel plýtvat tím odérem, smrdím jako týden nemytý žoldák a to tam ještě nejsme.“

„Ještě tak dva kilometry,“ uklidňoval svého druha Ray. „Jenom projdeme touhle houštinou, přelezeme támhle tu skalku a jsme ve vesnici.“

Mark tiše zaúpěl.

„Kdybys mě nechal použít dezintegrátor…“ Android ukázal na zbraň, kterou měl proti všem předpisům SDPP zabudovanou v levém předloktí.

„V žádném případě,“ odsekl Mark. „I tak máme s Komisí pro nevměšování věčně problémy. Nevím, jak bych jim vysvětloval tunel ve skále a zničenou půlku lesa.“

„Dovedu být i jemnější,“ ohradil se android.

„Já vím,“ mávl rukou Mark. „Ale tohle musíme vyřešit klasicky,“ dodal a potěžkal meč, tupou a nevyváženou zbraň, která se hodila ke všemu možnému, jenom ne k prosekávání cesty. „Kdybychom si tak aspoň mohli vzít nějaké lepší zbraně.“

„Je mi líto, ale tyhle přesně odpovídají místním výrobním postupům,“ připomněl mu Ray pravidla Komise.

„Tak jsme si měli udělat nějaké sekery,“ zavrčel Mark a pokusil se přeseknout spletenec trnitých větví.

Ray jenom pokrčil rameny a pokračoval v prorážení cesty širokými rozmachy meče.

Les už zešedl svítáním a změnil se v mlžné království stínů a náznaků, když se kmeny konečně rozestoupily a před poutníky se rozevřel výhled na nevelké údolíčko. Kolem divoké říčky se kupil shluk domků s doškovými střechami, od nich se táhly ohrady pro dobytek a na půdě, vyrvané lesu, se choulilo několik políček. Narychlo sroubená dřevěná hradba kolem chalup svědčila o neklidných časech, stejně jako dvě primitivní strážní věže. Celá vesnice vypadala v prvních paprscích vycházejícího slunce smutně a omšele. Z komínů však už stoupal dým, okenice se otevíraly a lidé se vydávali za prací. Na venkově se vstává brzo.

„Jdeme?“ zeptal se Mark.

„Musíme být opatrní. Vypadá to, že mají špatné zkušenosti s bandity.“

„Tak je musíme přesvědčit, že my jsme poctiví pocestní. Už mám hlad,“ ušklíbl se Mark a vykročil k vesnici.

***

Dvojici přivítaly nedůvěřivé pohledy, muži se chápali vidlí a seker a ženy rychle zaháněly zvědavé děti. Rozvrzaná brána byla dokořán, když jí však chtěli projít, postavil se jim do cesty mohutný černobradý chlapík, svírající v rukou dlouhé podávky.

„Co chcete?“ vyštěkl nepřátelsky.

„Jsme na cestě už dlouhou dobu, v lesích jsme ztratili koně i směr a rádi bychom se najedli a odpočinuli si,“ odpověděl Mark se smířlivým úsměvem. Následky, které na nich zanechal celonoční pochod lesem, mu dávaly za pravdu.

„Kam jdete?“ pokračoval černobradý už mírněji ve výslechu.

„Hlavní město se jmenuje Gibla,“ připomněl Markovi telepaticky Ray.

„Míříme do Gibly.“

„Na slavnost?“ podivil se černobradý. „Nečekal bych, že se ta zpráva dostane až za hranice království. Máte čím platit?“ zeptal se opět výhružně.

Ray v odpověď zacinkal plným měšcem, který mu visel u pasu.

„Dobře,“ zatvářil se černobradý už přátelštěji. „Já jsem Jircha, starosta týhle vesnice. Támhle ten barák je krčma. Starej Liš bude ještě asi spát, ale když ztropíte v lokále trochu rámusu, určitě vás přijde obsloužit. Já musím na pole, takže se uvidíme večer.“ A otočil se na patě a vyrazil za prací.

„Peníze. Ty otevírají snad všechny dveře,“ poznamenal telepaticky Ray.

„A divíš se? Jsme v chudém kraji,“ hájil vesničany Mark. „Ale teď už pojďme, nebo umřu hlady,“ dodal a vyrazil k domku, který Jircha označil jako krčmu.

Stavení se ničím nelišilo od ostatních ve vesnici. Dvoupatrový domek měl stěny z hrubých klád, spáry vymazané blátem a doškovou střechu. Jen přede dveřmi bylo značně zchátralé úvaziště pro koně a na zdi viselo cosi, co zřejmě kdysi měl být vývěsní štít. Ray opatrně zatlačil na dveře a ty se se skřípáním otevřely. Mužům se naskytl pohled do malé tmavé místnosti, které vévodil kamenný krb a pult, za nímž byl průchod zakrytý závěsem. Vzduch páchl připáleným jídlem a zvětralým pivem. Ray okamžitě zamířil k oknům a otevřel je dokořán, zatímco Mark hledal nějaký relativně čistý stůl, ke kterému by se mohli posadit. Sluneční světlo teprve plně odhalilo celou tu špínu a ubohost.

„Tak nevím, jestli je tohle to, na co ses tak těšil,“ poznamenal Ray s úšklebkem. On sám sice jedl, aby nebudil mezi lidmi na primitivních planetách podezření, ale rozhodně netrpěl hladem, takže ho představa pokrmů, které tady připravovali, ani příliš neděsila. V zadní části hrdla měl totiž dezintegrátor, který rozkládal potraviny na energii a ta pak přecházela do generátoru.

Závěs za pultem se odhrnul a do místnosti vstoupil rozespalý hostinský. V jeho tlustém obličeji se zračilo rozhořčení a nedbale zavázaná zástěra svědčila o tom, že vstával narychlo.

„Pánové si budou přát?“ zahučel.

„Vy jste Liš?“ ujistil se Mark. „Jircha nám říkal, že bychom tady mohli dostat něco k jídlu.“ A svá slova podpořil cinknutím plného měšce.

„Ale samozřejmě, hned to bude,“ ožil rázem hostinský. „Máme tady výbornou studenou pečeni, čerstvý chleba a našel by se i nějaký sýr.“

„Přineste nám dvě porce a pro každého korbel piva,“ požádal Mark a hodil na stůl několik mincí. Hostinský je shrábl rychlostí usvědčující jeho rozespalý výraz ze lži. Chvíli si je zádumčivě prohlížel a do jedné dokonce i kousl.

„Je něco v nepořádku?“ chtěl vědět Mark.

„Ne, všechno je v nejlepším pořádku, pánové,“ ujistil ho hostinský. „Jenom jsem tyhle mince už pěkných pár let neviděl. Je to poctivá stará ražba, takovýma se platilo už za mýho praděda. Hned vás obsloužím.“ Uklonil se a zmizel za závěsem.

Mark s Rayem se zatím usadili k relativně nejčistšímu stolu a kapitán si s úlevou natáhl nohy.

„Zůstaneme tady?“ zeptal se potichu Ray.

„Nevím. Obávám se, že se radši vyspím na nějaké mýtině v lese. Tady bych si opravdu mohl doplnit šatník o pěknou řádku vší.“

„Už se to nese,“ zahlaholil hostinský a vynořil se se dvěma korbely a tácem, na kterém voněla studená pečené, ležel bochník chleba a bochánek sýra.

„Ještě něco si budou pánové přát?“

„Zatím ne, děkujeme.“

„A koně?“

„Přišli jsme o ně v lese,“ odpověděl Ray, zatímco Mark podezřívavě zkoumal jídlo. Sám se s chutí zakousl do masa a zavdal si z korbele hluboký doušek.

„Je to v pořádku,“ oznámil po chvíli usilovného žvýkání Markovi výsledek analýzy. „Maso je sice trochu tuhé, ale jinak myslím docela chutné, chleba má k čerstvému daleko, ale jíst se dá, stejně jako sýr. A to pivo je sice slabé, ale vcelku pitné. Dochucují ho nějakým zvláštním kořením, ale nezdá se, že by ti mohlo uškodit.“

Mark se hladově vrhl na předloženou krmi. Jídlo nebylo zdaleka tak strašné, jak se mohlo na první pohled zdát, a pivo bylo sice opravdu slabé, ale jinak docela dobré.

„No, myslím, že tady přece jen zůstaneme do večera,“ promluvil Mark po dlouhé chvíli, vyplněné žvýkáním a polykáním. „Koneckonců potřebujeme nějaké informace a teď sem sotva někdo přijde.“

Ray přikývl. „Taky bych se rád zeptal na pár věcí. Například co je to za slavnost, která se má konat v Gible. Hostinský!“ křikl pak. „Chceme pokoj do zítřejšího rána.“

„Jistě, pánové,“ ozval se Liš, který právě smýčil stoly nepříliš čistým hadrem. „Jděte do patra a druhý dveře vlevo. Je to nejlepší pokoj, co mám, snad se pánům bude líbit. Na jednu noc je to za tři stříbrný.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šarlatové pláště.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.