Markéta Harasimová

ČERNÁ VDOVA

e-kniha

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz

, 2020

Foto na přebalu © Dušan Prouza

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2019

ISBN 978-80-88363-10-1

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

PROLOG

Bože, za co mě trestáš?

Nebo jsem to všechno zavinila já? Nejspíš ano…

Proč se všechno muselo tak ošklivě zvrtnout? Můj svět se otočil kolem své osy, možná i několikrát. Doufám v osvobození a ono, jak se zdá, nepřichází. Ovšem to bych taky nesměla donekonečna přešlapovat na místě! Ale… co se stane, když začnu aktivně konat? Nebude to pak ještě horší?

Každý svého štěstí strůjcem, zadunělo její hlavou. Máš, cos chtěla, nebo snad ne? Nikdo tě do ničeho nenutil, ve všem ses rozhodovala sama. Svou svobodnou vůlí!

Tiše vzlykla do temné noci a setřela si z tváří slzy hořkosti. Dech se jí před obličejem srážel do bílých obláčků a ve vzduchu byl cítit sníh. Březen spěl teprve do své poloviny a nějaká ta chumelenice mohla ještě klidně přijít.

Ovšem čím jsou studené sněhové vločky proti ledu v jejím srdci? Ve své podstatě představují krásu, i když z nich zebou prsty. Zato ona...

Musím něco udělat, než se dočista zblázním. Prostě najdu sílu a odvahu – proboha, kde a kdy jsem je vlastně poztrácela? – a začnu se za sebe konečně bít. Mám to pouze ve svých rukou, nikdo jiný mi nepomůže.

Měla jsem se vzpamatovat mnohem dřív, vyčítala si, a z očí jí vytryskly další slané krůpěje. Wendy tady ještě mohla být! A taky…

Ach ne! Pryč s těmi drásavými vzpomínkami!

Vzhlédla k tmavomodrému nebi, které jako by v ozvěně odráželo rytmický klapot vysokých podpatků. Elegantní lodičky teď sice imitovaly důmyslná mučidla, nicméně ona s odhodláním pospíchala dál. Chtěla být co nejdřív zase zpátky…

Kde, proboha?

Doma?

Vždyť to už dávno žádný domov není. Jen hromada cihel, omítky, skla a dalšího stavebního materiálu. Všechno to hezké, co se odehrávalo pod střechou toho domu, odnesla minulost. Nezůstalo nic, jen vzpomínky s příchutí pelyňku.

Jenže vyčítat to může jenom sobě.

Pohyb za zády vycítila dřív, než zaslechla zdušený mužský hlas. „Hej, stůj! Slyšíš?!“

Instinktivně zrychlila, přestože tušila, že jí to nebude nic platné. Nemá šanci utéct – určitě ne v tom, co má na nohou. Srdce jí vyskočilo až do krku a navzdory nízké teplotě se orosila tenkou vrstvou potu. Honem, přidej! Povzbuzovala se.

Z taktických důvodů si noční cestu zkrátila přes městský parčík, v tuto hodinu pochopitelně vylidněný. Nikde poblíž nezahlédla ani osamělého pejskaře. Koneckonců na venčení už bylo dost pozdě...

Nejsem já prvotřídní koza? Napadlo ji. Pobíhat v noci v těchto místech… Proč jsem nešla na tramvaj, když už to zatracené taxi zklamalo? Aspoň bych zůstala blíž civilizaci… v relativním bezpečí.

„Kam si myslíš, že jdeš, ty krůto?“

Ta záměrně ponižující urážka už dávno nešlehla tak, jako když ji slyšela poprvé, přesto pocítila pichlavý osten dotčení. A opět se ozvaly výčitky: proč jsi krucinál dopustila, aby to zašlo až tak daleko?

Nechala záštiplnou větu bez odpovědi a vytrvale se hnala dál. Třeba bude mít nakonec štěstí a k hlavní silnici doběhne dřív, než ji pronásledovatel dostihne?

Možná by to zvládla – nemít oči oslepené záplavou slz, a především v teniskách. Takto pouze chraplavě vyjekla, když její paži stiskly silné prsty. Muž s ní smýkl a rychlým pohybem ji otočil čelem k sobě. Než se nadála, vrazil jí dvě pádné facky. Černé vlasy zavlály ve vzduchu a tváře vzplanuly horkým plamenem.

„Říkal jsem ti, ať zůstaneš stát!“ zasyčel nebezpečně hlubokým hlasem. Pak sevřel štíhlé – dnes už spíš hubené – předloktí a zatřásl s ní, jako by byla hadrový panák. Ani se nepokoušela vykroutit: dobře věděla, že by přitvrdil. Kabelka jí vyklouzla z ruky a dopadla na zem…

„Posluž si,“ ucedila pouze.

„Velmi rád,“ sykl. Ve tmě se zaleskla jeho bělma, což působilo skoro přízračně. A vzápětí ji znovu uhodil. Tentokrát vedl úder hranou dlaně na ucho: několik sekund měla pocit, že jí snad praskl bubínek. „Chováš se jako podělaná primadona!“ štěkl opovržlivě.

Celou její lebkou rezonovala bodavá bolest, přesto se dokázala jakžtakž zkoncentrovat. „Jsi odporný tyran!“ vypravila ze sebe. Stres způsobil, že jí ze rtů splynulo pouze směšné zachraptění, které ho rozesmálo. Ten smích v sobě nesl předzvěst krutosti a ona pocítila závan ledového strachu.

Jako už tolikrát.

Bylo to čím dál horší a ataky úzkosti ji přepadaly dokonce i tehdy, když nebyl nablízku. Aniž to postřehla, dokázal mistrně ovládnout její život: udělal z ní vystresovanou loutku zahnanou do kouta. V jeho společnosti vůbec nepřipomínala sebevědomou ženu, kterou bývala dřív. Ovšem navenek držela hlavu stále vzhůru. Nehodlala před světem připustit, že se z ní stala slabá oběť cizí ničemnosti…

Nyní však pocítila, jak se začíná vnitřně bortit. Víc už nesnese! Dovolila mu až příliš, a pokud nezmění svůj pasivní přístup, skončí špatně.

„A ty kráva, co myslí, že se z ní kdekdo posere – jenom proto, že má hezký xicht a velké kozy!“ kontroval nyní s despektem.

Sebrala všechnu zbylou odvahu a pohlédla mu do očí. „Něco jsem v životě dokázala. Vybudovala. Zato ty si jenom hojíš ego na slabších!“

„Cos to řekla?!“

Bůh se mnou, pomyslela si. Nedokázala to však zastavit – dlouho potlačovaná nenávist vyvřela na povrch. „Rozuměls mi dobře. Jsi nula, co si hraje na frajera! A přitom dokážeš jenom jedno – ubližovat bezbranným. Chudáku! Je mi z tebe na blití!“

Souměrný obličej proměnil palčivý vztek. „Garantuju ti, že dneska vybliješ vlastní zuby, ty pizdo!“

To je dost pravděpodobné, napadlo ji vteřinu předtím, než do ní strčil. Zavrávorala, ztratila rovnováhu a zřítila se do zmrzlé trávy. V první chvíli si vyrazila dech, honem se ale vzpamatovala odhodlaná vstát. A utíkat…

Nebo ho má raději umlátit těmi zpropadenými lodičkami?

Zvedla oči a zůstala tupě civět na rozepnutý poklopec. Okamžitě pochopila, o co mu jde a ztuhla jako solný sloup. „Co to má…“ vykoktala. Čas na dokončení věty jí ale nedopřál - hrubá dlaň zakryla nos i ústa a odstřihla ji od přísunu kyslíku. V úleku sebou zazmítala, bohužel však marně.

Cítila, jak z ní strhává punčochy a kalhotky, ale to teď bylo podružné. Potřebovala vzduch! Ve snaze zavolat o pomoc zoufale zakřičela do vlastních úst.

Umřu… blesklo jí mozkem. On je úplně nepříčetný… znásilní mě a já se přitom udusím! V houževnaté snaze o záchranu života zašátrala rukama okolo sebe. Pravačka nahmatala cosi tvrdého, nepravidelného. Kámen? Možná.

Vší silou chladný nerost stiskla a rozmáchla se. Jednou, dvakrát… znovu a znovu. Kolikrát vůbec? Netušila. Zasáhla cíl? Snad…

A pak uslyšela křupnutí, jako když se zlomí větev. Čas se v tu ránu zastavil: dýchací cesty měla opět volné a tělo, které ji špendlilo k studenému podloží, ochablo. Potlačila paniku a strčila do něj - bezvládně se odkulilo na stranu.

Ještě chvíli ovládala třesavku, a pak se konečně vyškrábala na kolena: svou zbraň stále drtila v dlani. Odvážila se pohlédnout k zemi a zacílila zrak do nehybného obličeje, po němž stékal pramínek rudé krve.

Hlasitě polkla a upustila kámen do trávy. Potom zvedla ruku a chvíli nechápavě zírala na jantarovou šmouhu, jež na ní ulpěla. Byla lepkavá a páchla po železe.

Znovu stočila pohled k ležícímu muži.

Já ho zabila… uvědomila si s nevěřícím úžasem. Usmrtila jsem člověka!

A co hůř - cítím pouze a jedině úlevu… došlo jí posléze.

KAPTOLA 1.

„Paní Koryzová, jak jste spokojená s dnešní přehlídkou? Splnily nové modely očekávání návštěvníků?“

„Věřím, že si našly své příznivce a podle toho, co se ke mně zatím doneslo, je už několik rób rezervovaných. Myslím, že je to úspěch.“

„Na ten jste ovšem zvyklá, jak všichni víme. A vy už pro své zákaznice určitě chystáte něco dalšího, je to tak?“

„Ano, ale zatím nechci prozrazovat žádné podrobnosti. Snad jen, že podzimní kolekce bude hodně ženská a sexy.“

„Jste tajemná, ale naprosto vás chápu. Konkurence nespí! Děkuji za rozhovor.“

Edita se na reportérku usmála a odhodila na záda pramen ebenových vlasů. „Já také. A zůstaňte na raut, jestli máte čas.“

„Moc ráda,“ přikývla novinářka. „Jo, a na mail vám pošlu autorizaci, hned jak to zpracuju.“ Poklepala dvěma prsty do miniaturního diktafonu, který vteřinu nato zmizel v její kabelce.

„To budete hodná, díky. Promiňte, už musím,“ omluvila se Edita a zamířila k Daniele – energické pětačtyřicátnici s kraťoučkým blonďatým sestřihem. Tahle plavovláska byla pravou rukou majitelky úspěšné módní značky E. K. - neboli Edita Koryzová. Dnes už vlastně i kamarádkou.

„Jak to vidíš, Dani?“ zeptala se a odebrala ze stříbrného podnosu, který k ní přistrčila hosteska, číši sektu.

„Dnešek byl skvělej! Každá tvoje kolekce je lepší než ta předchozí – co k tomu dodat? Máš talent.“

Zapíchla ukazovák do vzduchu před Danieliným obličejem. „Mám skvělé spolupracovníky.“

Blondýna se potěšeně zakřenila, ale pak mávla rukou. „Prosím tě. Středobod jsi ty - bez tvých nápadů bychom my nebyli nic.“

„Ale fuj, víš, jak nesnáším falešnou skromnost,“ pokárala ji Edita. „A pokud je řeč o talentu, tak ten mám od boha, není to moje zásluha.“

„Dejme tomu. Ovšem spousta různě talentovaných lidí svý nadání normálně promrhá, protože je s ním líná pracovat. Tys makala a koukej!“ Daniela opsala očima významný oblouk okolo salonku, ve kterém se konala after party. „Novináři, zákazníci, obchodní partneři, obdivovatelé… Jsi hvězda! Vlastně celebrita.“

Edita málem vyprskla smíchy. „Nepřeháněj.“

„Jenom popisuju realitu. A propos, všimla sis toho černovlasýho chlápka? Teď zrovna stojí u baru. Nespouští z tebe oči.“

„Ale no tak! Je tu se dvěma krásnými ženami.“

„Takže všimla!“ pozvedla Daniela s vítězoslavným výrazem obočí, aniž jakkoli okomentovala Editinu druhou větu.

„Vinna!“ přiznala. „Ale jenom náhodou. Má totiž takový ten uhrančivý pohled – dívá se tak, že to doslova cítíš.“

„A někoho ti připomíná,“ konstatovala blondýna.

„Ano,“ vzdychla Edita. „Ta podoba se nedá přehlédnout.“

Starší žena se konejšivě dotkla její ruky. „Promiň. Jsem pitomá, měla jsem držet zobák. Omlouvám se.“

„Nemáš za co, prosím tě,“ zakroutila brunetka hlavou. „Nemůžu se přece tvářit, jako by kus mé minulosti spolkla černá díra. Život jde dál… i bez Šimona.“

„Já vím. Ale radši obraťme list. Po dnešku můžeš počítat s novýma objednávkama, to je na beton. Jupí! Já jsem tak ráda součástí tohohle byznysu! Miluju úspěšný lidi. A na to se napijem!“ ťukla nehtem do své sklenky.

„Dobrý nápad,“ souhlasila Edita a sklo cinklo o sklo. „No, teď nás každopádně čekají rušné týdny.“

„Který miluješ stejně jako já,“ zamrkala spiklenecky Daniela. „Ale teď se bavíme!“

„Přesně. I když s rozumem – dokud jsou tady novináři, hodlám zachovat zdání slušného děvčete,“ zakřenila se černovláska.

„Slušný holky stojej v koutě, což se o tobě říct nedá,“ opáčila druhá žena. „Ale máš recht, vidět svůj opilej obličej někde v bulváru za pár deci šampusu nestojí.“

„Přesně.“

Editě to nedalo - hodila přes rameno očko na urostlého bruneta, který se ležérně opíral o barpult a konverzoval s dvojicí mladých žen. Jako by ho tím přitáhla: v ten samý okamžik pohlédl jejím směrem. Jejich zornice se propojily jen na pár sekund, pod Editou se však i přesto zhoupla zem. Jeho oči uměly mluvit, a to doslova. Zřetelně vyjadřovaly: chci tě pomilovat. Klidně hned teď a tady!

Nemohla si pomoct, ale zaujal ji. Velmi. Obvykle po mužích nepokukovala, jenže tohle bylo jiné. Měla dojem, že mezi nimi okamžitě přeskočila jiskra, kterou zažehla syrová přitažlivost. A byla si jistá, že on to cítí navlas stejně.

Současně se zastyděla. Šimon, se kterým strávila bezmála sedm let života – z toho čtyři v manželství - zemřel před pouhými dvaceti měsíci! Jak může pociťovat touhu?

Jednoduše, odpověděla si vzápětí. Je mi devětatřicet a tělo potřebuje sex, s tím nic nenadělám. A ten muž jako by Šimonovi z oka vypadl! Vlastně je naprosto pochopitelné, že mě jeho přítomnost nenechává chladnou…

Ale dost už! Přikázala si. Nejsem na večírku a mám tady profesní povinnosti. „Půjdu pozdravit pár lidí,“ mrkla na Danielu. „Chci je pozvat na výročí ještě i osobně.“ Narážela na oslavu, která se měla konat za necelé dva týdny - dnes večer ji už avizovala. Editina značka fungovala rovných deset let, což si žádalo speciální akci. Společně s Danielou ji připravovaly už dlouho a doufaly, že jejich snaha nepřijde vniveč.

„Dobrej nápad. Taky to některým připomenu,“ odvětila blondýna a odložila prázdnou skleničku.

„Jdeme korzovat,“ dodala Edita, a rovnou zamířila k podsaditému čtyřicátníkovi – majiteli reklamní agentury, se kterou už roky úzce spolupracovala. „Dušane, jak si užíváš večer?“ oslovila ho.

Otočil se jako na obrtlíku a věnoval jí široký úsměv. Pak poukázal na talířek chuťovek, které si na něj právě naložil. „Báječně. Jako každý chlap, který má před sebou žvanec a jako bonus sexy ženu!“

A Edita musela přiznat, že sexy se teď díky sugestivnímu pohledu toho neznámého bruneta opravdu cítí…

***

„Jabloňová patnáct,“ nahlásila o pár hodin později taxikáři a svalila se na zadní sedačku. Necítila nohy a toužila po horké sprše. Přestože bylo dávno po půlnoci, spát se jí nijak zvlášť nechtělo: po přehlídkách to tak mívala vždy. Všechno to vzrušení, spousta konverzace, adrenalin a nervozita ji udržovaly bdělou, jako by si píchla nějakou povzbuzující injekci.

Ráno budu připomínat strašidlo, pomyslela si. Ale k čertu s tím: kruhy pod očima zamaskuju. Hlavní je, že akce dopadla na jedničku a novou kolekci jsme do světa vyslali s plnou parádou. Tak to má být!

Spustila víčka, a aniž se o to snažila, opět si vybavila jednoho konkrétního hosta uplynulé party. Patrně už ho nikdy nepotká, ale do paměti se jí zaryl i tak. Jak je vůbec možné, aby si dva muži, které neváže žádný příbuzenský vztah, byli tak podobní? Přemítala.

Šimon měl také husté tmavé vlasy a jiskrný pohled černých očí. Dokonce nosil i podobný účes. Výškou a váhou se tomu cizinci rovněž přibližoval, a zrovna tak měl sportovní figuru. Sportem doslova žil… a ten se mu nakonec stal osudným.

„Ach,“ vzdychla tiše, a proti vlastní vůli si vybavila, jakým způsobem ji manžel opustil. Jeho smrt byla velmi tragická... Už jen proto, že zemřel při tom, co tolik miloval.

***

Před dvaceti měsíci

Edita nikdy nevařila s láskou – tuto činnost považovala za nutné zlo. Dnes si ale dala obzvlášť záležet. Šimon slavil kulatiny a ona se hodlala vytáhnout. Koupila čerstvé filety z lososa a na internetu pečlivě nastudovala, jak správně ugrilovat zeleninu, aby zůstala křupavá. O víkendu plánovali větší večírek pro rodinu a přátele, ale dnešní večer bude patřit jenom jim dvěma.

Mrkla na hodiny – času měla ještě dost. Šimon si na dnešek vzal volno a odjel s kamarádem Milanem na letiště: poslední dva roky propadl parašutismu. Miloval volný pád a vzrušení, které seskoky s padákem doprovázelo. Editu novou vášní nijak neudivil. Vyzkoušel už totiž ledacos včetně bungee-jumpingu či horolezectví bez lana, a měl za sebou i rafting na divokých řekách. Ona sama se těchto aktivit nikdy neúčastnila, ale manželovi je nerozmlouvala. Koneckonců on zas musel akceptovat její enormní pracovní nasazení.

Prostřela stůl a usoudila, že ještě v pohodě stihne sprchu i vyfoukání vlasů, takže rovnou zamířila do koupelny. Zrovna si přes hlavu přetahovala tričko, když ji zarazilo důrazné zazvonění. V první chvíli ji napadlo, že jde o podomního obchodníka a chtěla cinkot ignorovat, ale dotyčný to patrně nehodlal vzdát – stiskl zvonek znovu.

„Sakra,“ zahučela a znovu se oblékla.

Přeběhla chodbu a vyhlédla oknem ven – jakmile před brankou spatřila stepovat osamoceného Milana, zabodly se jí mezi lopatky jehličky obav. Kde zůstal Šimon? Proč je tady Milan sám, a takhle brzy? Honem otočila kličkou a vyklonila se přes parapet.

„Milane?“ zavolala.

„Edi.. to…“ Jeho hlas se zlomil vpůli slova. Jen na ni hleděl a nic dalšího ze sebe nevypravil.

„Co je se Šimonem?!“ zařvala hlasem, který ji samotnou vyděsil. Proměnila ho zlá předtucha.

„Já… mohla bys jít dolů… prosím?“ Milanova ramena připomínala svěšený prapor a Editě se rozklepala kolena. Něco se stalo. Něco strašného!

„Jdu…“ hlesla tak tichounce, že ji stoprocentně nemohl slyšet, a v příští vteřině se k oknu otočila zády.

Bože, dej, ať je Šimon v pořádku! Modlila se cestou do přízemí. Určitě jde o nějakou hloupost. Třeba se na mě chlapi domluvili?

No ano, tak to bude! Vymysleli narozeninový žertík a já jim skočila na lep. Jsem pěkně hloupá!

Avšak kdesi hluboko v duši věděla, že to je jen planá útěcha. Což se potvrdilo v ten moment, kdy Milanovi stanula tváří v tvář. Jeho oči nesly stopy slz a v bledém obličeji seděl šok smísený s bolestí. Nemohla se splést - došlo k něčemu hroznému.

Nekonečně dlouho na sebe jen mlčky hleděli, než Editiny rty zformovaly téměř bezhlesnou větu: „Šimon… kde je?“

Milan zavrtěl hlavou a potlačil vzlyk – na poslední chvíli ho dokázal zdusit v hrdle. Trhaně se nadechl a sevřel ruce v pěsti, nevydal však ani hlásku.

„Tak co se děje?“ vyhrkla, teď už na pokraji zhroucení.

„Šimonovi se… neotevřel padák.“

„Co…?!“

„Slyšíš dobře. A nefungoval ani záložní… Zkurvená věc! On…“ Milan bezmocně zamával pažemi ve vzduchu. „Nemohl to přežít. Byl to seskok ze čtyř tisíc metrů…“

„Chceš snad říct, že… Ne! Ne, to není možné! Lžeš!“ Edita sevřela v prstech jeho mikinu a zalomcovala s ním. „Proč jsi tak zlý? Zrovna na jeho narozeniny?!“ křičela bez ohledu na to, že ji musí slyšet všichni sousedé.

„Já ale… mluvím pravdu,“ hlesl zlomeně. „Ani nevíš, jak rád bych si dělal legraci, ale… Šimon je mrtvý, Edito. Umřel na místě…“

Zakroutila hlavou tak divoce, až jí luplo za krkem. „Já tomu nevěřím! Padák měl určitě v pořádku! Vím to, Šimon si na tyhle věci dává pozor!“

„Netuším, co se mohlo stát,“ zamračil se Milan. „Policajti ten padák odvezli s sebou, prý udělají nějakou expertizu nebo co… aby zjistili, proč… Bože!“ přejel si oběma rukama po sinalých tvářích.

Editě najednou došla slova. Nedokázala dokonce ani plakat – jen prázdně civěla kamsi za Milanova záda, aniž vnímala cokoli z toho, co měla před očima. Ovíjela ji hrůza a stále odmítala přijmout krutou skutečnost, kterou jí manželův kamarád přijel oznámit.

Teprve po chvíli jí to začalo docházet. Pád ze čtyř tisíc metrů? Proboha… vždyť se musel rozlámat na kousky!

Ne...! tak hrozná smrt?!

Na co Šimon myslel, když si uvědomil, že nemá šanci přežít?

A měl vůbec čas myslet?

Kéž je to jen zlý sen!!

Bohužel nebyl. Milanova zhroucená přítomnost ji nenechala na pochybách – dnes, v den, kdy měla slavit manželovy čtyřicátiny, se stala vdovou.

V pouhých sedmatřiceti letech!

A jen několik týdnů před domluvenou schůzkou v kojeneckém ústavu… Edita se Šimonem po řadě neúspěšných pokusů o početí absolvovali spoustu lékařských vyšetření, z nichž nakonec vyplynulo, že Šimon nemůže zplodit vlastní dítě. Ta zpráva je zprvu zdrtila, nakonec se však dohodli, že si dítě osvojí. Vždyť je tolik opuštěných capartů, kteří si zaslouží milující rodiče!

Hned začali podnikat potřebné kroky a nyní už se zdálo, že jim bude přát štěstí. Prvním úředním sítem prošli bez problémů a postoupili o krok dál.

Jenže teď je všemu konec.

Zatímco jí hlavou běžely ponuré myšlenky, Milan hovořil dál. „Edito, já…asi bych měl říct: upřímnou soustrast. Ale připadá mi to jako pitomé klišé… Tak moc bych si přál vrátit čas! Jenže… do prdele!“ uhodil se pěstí do stehna. „Zasraný, pitomý padák!“

Opřela se o betonový sloup u brány, protože ji přestávaly poslouchat nohy. Před očima měla mlhu a v uších jí hučelo jako v úle. Dělalo se jí špatně od žaludku a srdce se změnilo ve splašený píst.

„Edito? Haló, slyšíš mě?“ Milanův hlas k ní skrz ohlušující vatu pronikl pouhých pár vteřin před tím, než upadla do mdlob.

A když se z nich posléze probrala, s mrazivou jistotou pochopila, že nic už nebude takové, jako dřív…

***

„Tak, a jsme tady, madam!“ Taxikářův hlas ji vytrhl ze vzpomínek jako nešetrné prásknutí bičem. Skoro nadskočila.

„Ach, ano, díky… Kolik to dělá?“ Edita sáhla po kabelce a vyměnila příslušný obnos za účtenku. „Dobrou noc,“ rozloučila se, přitáhla si klopy kabátu ke krku a vystoupila. Dům tonul ve tmě, kterou vzápětí podbarvilo měkké žlutavé světlo – senzory aktivovaly svítilny podél chodníku a nad vchodem.

Zavřela za sebou, zbavila se bot, a prošla do haly. Snažila se pohybovat co nejtišeji, ale Wendy její příchod ani tak neunikl. Než stačila odložit psaníčko, vyřítila se zpoza rohu jako kulový blesk a zkřížila jí cestu.

„Copak to jsou za způsoby?“ povytáhla Edita obočí. „Neměla bys v tuhle hodinu náhodou spát?“

Fenka žlutého labradora vyplázla jazyk a vrhla na svou paničku oddaný korálkový pohled. Pak hlasitě zafuněla a zvedla packu. Edita ji uchopila a potřásla s ní. „No jo, šikulka,“ pochválila psa. „Pac už ti jde jedna báseň. Tak víš co? Když jsi vzhůru, pustím tě na chvilku do zahrady, kdybys potřebovala vyvenčit.“

Wendy noční proběhnutí uvítala – vystřelila ze dveří takovou rychlostí, až za ní vlály uši. Edita se musela pousmát: je to ještě pořád štěně, i když roste jako z vody. Fenku si přinesla z chovatelské stanice před necelým rokem jako dvanáctitýdenního prcka, dnes už ovšem připomínala psí slečnu. Pořízení domácího mazlíčka zvažovala dlouho, ale teď byla ráda, že se pro něj rozhodla. Svůj dům si už bez zvířecí společnosti nedokázala představit.

Jistě, Šimona jí Wendy nahradit nemohla, ale psí láska byla jako léčivá mast na zraněné srdce. A jak se tak nyní opírala o zárubeň a sledovala skotačící fenku, opět si vybavila pohled toho cizince. Prudce zatoužila po smyslném objetí a horkých polibcích, laskání a něžných dotecích. Tolik jí scházely!

Uvědomovala si to čím dál víc – dusivý smutek postupně odplýval a nahrazovalo ho chvějivé pohnutí, které vnímala vždy, když si vybavila manželovu tvář. Vzpomínky už tolik nebolely a duše se postupně hojila. Snad i proto začala opět pociťovat fyzickou touhu a tíživá ztráta se přetavila v méně drásavou osamělost.

Edita si připadala jako zrádce, ale proti přirozenému vývoji nemohla bojovat. Bylo by nezdravé utápět se v žalu a uměle v sobě pěstovat stále živé trauma. Zprvu byla přesvědčená, že Šimonův odchod nezvládne a propadala depresím, v nichž si přála, aby její život skončil také. Toto období však nakonec pominulo.

Čas běžel svým neúnavným tempem dál a den pod dni zmírňoval duševní trýzeň. Bylo to podobné jako obnova kůže po říznutí nožem. Nejprve ustalo akutní krvácení, pak se okraje rány začaly scelovat a nakonec zůstala pouze jizva, s níž už se dalo žít. Ta pak postupně bledla a připomínala se jen příležitostně.

Naposledy včera večer při pohledu do očí toho bruneta - byla to ovšem zcela odlišná vzpomínka než doposud. Jako by zabrnkala na struny naděje.

A dost už, pomyslela si nyní. Jsou skoro dvě ráno a já tady fantazíruju jako nějaká puberťačka? Patřím na kutě! „Wendy! Domů!“ zavolala, a pak rázně hvízdla.

Ze tmy se vyloupl světlý stín - fenka plavnými skoky zdolala pás trávníku i terasu, a vzápětí stylem neřízené střely vletěla do obýváku. Bohudíky, že je sucho, napadlo Editu. Wendy už totiž několikrát způsobila malou potopu, když z kožichu energicky setřásala dešťové kapky. A na vytírání už opravdu neměla sílu.

***

Andrea vplula do Editiny kanceláře s obvyklým širokým úsměvem a v oblaku květinové vůně. „Ťuky ťuk!“ zavolala na prahu. „Nepřišla jsem nevhod?“

„Kdepak!“ vzhlédla brunetka od stolu, na kterém měla rozložený střih. „Už jsem tě čekala.“

„Skvěle.“ Andrea odložila kožený kufřík, který pro ni byl stejně charakteristický jako hříva světlých kudrnatých vlasů, a vysoukala se z kašmírového kabátu. „Připravila ti Danča všechny papíry?“

Editina osobní asistentka měla v Salonu E. K. na starosti téměř všechno - od zvedání telefonů přes domlouvání schůzek a příjem objednávek až po fakturaci. Daniela se s oblibou označovala za „holku pro všechno“ a na svou nezastupitelnou funkci byla právem hrdá.

„Věřím, že ano, nedívala jsem se do nich. Ale i kdyby – víš přece, že účetním dokladům rozumím míň než koza petrželi,“ zakoulela Edita očima.

„To je pravda,“ odvětila lakonicky Andrea. „No, vezmu to s sebou a uvidíme. Nakonec, na případné opravy máme ještě dost času.“

„Taky myslím. A stejně tě obdivuju – kdybych měla s čísly a předpisy pracovat já, vznikl by jedině nenapravitelný chaos.“

„Vedení účetnictví a navrhování šatů holt není totéž,“ uculila se Andrea a prohrábla si bohaté mikádo. „Každou z nás prostě baví něco jiného.“

Obě ženy se znaly z dob, kdy si coby studentky u stejné agentury přivydělávaly modelingem. O dva roky starší Andrea tehdy právě nastoupila na vysokou ekonomickou a Edita snila o kariéře návrhářky. Jejich profesní cesty se různily a po čase opustily i přehlídková mola, nicméně kamarádkami zůstaly dodnes. A kromě toho začaly také spolupracovat. Andreina firma vedla Salonu E. K. účetní agendu a marketing, a Edita zas poskytovala nejen své přítelkyni, ale i všem jejím zaměstnancům velkorysé slevy na veškerý sortiment.

„Jo, to sedí,“ přikývla nyní černovláska. „Dáme kapučíno? Trocha kofeinu před obědem neuškodí.“

„Sem s ním! Chceš pomoct?“

„Kdepak, zvládnu to. Udělej si zatím pohodlí a rovnou si vezmi ty podklady – leží tamhle,“ máchla paží k psacímu stolu, na jehož rohu trůnilo několik složek.

„Pěkný fascikl. Máš toho rok od roku víc.“

„Pokrok nezastavíš,“ zamrkala Edita a opustila pracovnu.

Když se o chvíli později vrátila se dvěma kouřícími šálky, seděla už Andrea v křesle a pilně na smartphone vyřizovala korespondenci. „Využívám každou volnou minutu,“ pokrčila rameny a zamkla displej. „Času je čím dál míň.“

„Taky mám ten pocit,“ souhlasila Edita a položila hrnky na stůl. „Letí jako blázen, a mně mezitím rychlostí blesku přibývají vrásky,“ poklepala špičkami prstů okolí očí.

Andrea se zvonivě zasmála. „Tobě? Nějak je nevidím.“

„Jestli to nebude tím, že sis zapomněla nasadit brýle!“

„Kušuj! Já ti lichotím a ty na mě takhle?“ durdila se naoko plavovláska.

„Neodolala jsem,“ pokrčila Edita vesele rameny.

„A to si říkáš kamarádka?“ utrousila Andrea. „Ale abych ti nezůstala nic dlužná, vypadáš celkem unaveně. Včerejšek se protáhl, co?“

„Jako pokaždé,“ přisvědčila. „Ale bylo to bezva. Škoda, že jsi nemohla přijít.“

„Taky mě to mrzí, ale ta Tomova pracovní cesta byla důležitá a naši jsou na horách, takže by neměl kdo dohlédnout na Vivien.“ Řeč byla o Andreině manželovi a devítileté dceři. „Není už sice úplně malá, ale nechávat ji po večerech samotnou si netroufám.“

„To se nedivím. Ale na výročí přijdeš?“

„Samozřejmě, i s Tomem. Takovou slávu si ujít nenechám!“ Andrea usrkla doušek cappuccina a přes okraj šálku mrkla na přítelkyni. „A jinak? Něco žhavě aktuálního? Na kariéru se neptám,“ dodala suše.

Nemluvily spolu od Vánoc, které Edita strávila u rodičů. Bylo teprve sedmnáctého ledna a jí ta doba připadala směšně krátká na to, aby se v jejím osobním životě odehrály nějaké zásadní změny. Maximálně tak fantazíruju o chlápkovi, kterého vůbec neznám, pomyslela si sebeironicky. Navenek se jenom uchechtla. „Zbláznila ses?“

„Nevíš dne ani hodiny,“ pozvedla Andrea ukazovák. „Jsi ženská v nejlepších letech – byla by škoda je promarnit.“

„Především jsem čerstvá vdova.“

„Nechci být ošklivá, ale přiměřená doba smutku už pominula,“ opáčila blondýna. „Čímž tě samozřejmě nenutím, abys vlítla do první otevřené náruče, která se namane. Jenom bys mohla pomalu začít uvažovat o tom, co bude dál… práce není všechno.“

Edita povzdechla. „Vím. A nemysli, že mě to neštve… Ostatní ženy mají rodinu nebo o ní přinejmenším uvažují, a já už se starám jenom o psa a salon. S rodinným životem jsem skončila dost brzo.“

„Ale prosím tě, vždyť jde o dočasný stav! A kromě toho, žen bez partnera a dětí je spousta. Nejhorší ze všeho by bylo házet předčasně flintu do žita. Jednou přijde velký třesk a změna - objeví se správný chlap do nepohody a dočkáš se i dítěte.“

„Tobě se to mluví… Jenže než mi někdo takový zkříží cestu, můžu mít klidně pětačtyřicet nebo i víc. Nějaký čas spolkne vzájemné oťukávání, a děti? To uteče dalších pár let. Na mateřství už budu trochu stará, nemyslíš?“

„Musíš hned všechno vidět tak černě?“ zakroutila Andrea hlavou. „A o jakém stáří mluvíš? Abys věděla, Viv na nás poslední dobou pořád tlačí kvůli sourozenci. Mermomocí chce brášku! Něco ti povím – za pár měsíců mi bude čtyřicet dva a klidně do toho půjdu. Tom taky není proti.“

Edita vykulila oči. „Hodláš snad znovu otěhotnět? Ve svém věku?“

„A proč ne? Nezapomeň, že medicína je dneska na úplně jiné úrovni než v době, kdy jsme se narodily.“

Bruneta se zatvářila výmluvně. „No právě!“

„Ty máš teda pěkně pesimistickou náladu!“

„Asi cítím, jak mi ujíždí vlak. Nebo spíš rychlík.“

„Jasná známka deprese,“ klepla Andrea špičkami prstů do stolu. „S tím musíme něco udělat. Navrhuju fitko – na jogging venku to zrovna moc nevypadá,“ mrkla skrz okno, za kterým padal sníh s deštěm. „Co říkáš? Dáme si pořádně do těla, vyplavíme endorfiny, a bude nám líp!“

„Jsi fakt kámoška. Dík, něco takového právě potřebuju!“ usmála se Edita. „V pět?“

„Platí! A třeba tam narazíš na nějakého frajera!“ přimhouřila Andrea šibalsky víčka.

KAPITOLA 2.

Všechny přípravy proběhly nad očekávání dobře a za pár minut měl odstartovat slavnostní výroční večer. Edita přejela rychlým pohledem sál plný lidí – pluli prostorem se sklenkami sektu na uvítanou, a pokud to mohla takto na dálku posoudit, vypadali spokojeně. Sama se cítila podobně: výzdoba společenské místnosti odpovídala jejím představám a cateringová společnost také nezklamala.

„Myslím, že můžeme začít, co ty na to?“ obrátila se k Daniele, která právě pročítala seznam hostů.

„Určitě,“ přikývla druhá žena trochu nepřítomně. „Jsou tu skoro všichni, kteří potvrdili účast. To je skvělý – pokud teda nepřišli jenom kvůli chlebíčkům a kaviáru,“ dodala s rošťáckým úšklebkem.

„Vsaď se, že pár takových se tady na sto procent najde,“ zasmála se Edita. „Iluze o bezbřehém obdivu spokojených zákazníků a partnerů si nedělám.“

„Tak hned v úvodním projevu řekni, že veškerý občerstvení kromě welcome drinku bude placený – uvidíš, jak davy prořídnou,“ přidala se k jejímu veselí Daniela.

Edita se smíchy málem zlomila v pase. „Mám tušení, že k něčemu takovému nenajdu odvahu,“ vypravila ze sebe posléze. „Ale uznávám, že nápad je to originální – určitě by se o nás hodně psalo.“

„Vidíš! A publicita je důležitá!“ popichovala Editu blondýna.

„Dík, ale radši se nebudu dobrovolně pasovat do role široko daleko nejlakotnější podnikatelky,“ odvětila a snažila se ovládnout pobavenou mimiku. „A už přestaň s těmi opičárnami, nebo ze mě nakonec vypadne nějaká kýčovitá blbina.“

„Sranda musí být,“ kontrovala s klidem Daniela. „No ne?“

Edita předvedla výhrůžný posunek a dvěma prsty naznačila výstřel z pistole. Plavovláska pohotově zvedla ruce nad hlavu.

„Dobře, dobře, vzdávám se! Ty jsi tady šéfka a já si chci udržet teplý místečko, takže už budu mlčet! Jako bych nic neřekla.“

„Máš štěstí!“ pozvedla Edita obočí, pak spiklenecky zamrkala a zamířila k moderátorovi, který evidentně čekal na její znamení.

Za pár minut už stála na vyvýšeném pódiu a chopila se mikrofonu. „Dámy a pánové, co nejsrdečněji vás vítám na dnešním slavnostním večeru. Velmi mě těší, že jste přijali pozvání a přišli s námi oslavit desetileté výročí Salonu E. K.! Celý náš tým to považuje za milé poděkování…“

Dalších pár minut pokračovala v připraveném proslovu, v němž zmínila nejdůležitější momenty, které úzce souvisely s existencí salonu. Především okolnosti jeho vzniku, potíže, se kterými se potýkal v konkurenčním boji, nebo také první větší úspěchy. Vše uzavřela přáním příjemné zábavy a vrátila slovo moderátorovi, který měl hosty zpravit o tom, jaký je v průběhu večera čeká program.

Ve chvíli, kdy se chystala sestoupit po třech nízkých schůdcích, pocítila podprahový neklid. Nikoli nepříjemný, spíš vzrušující - jako by ji někdo propaloval pohledem…

V náhlé předtuše a pokud možno nenápadně zatěkala očima okolo sebe.

A vtom ho spatřila!

Stál jen malý kousek od pódia, oblečený do módního tmavomodrého obleku, a upíral na ni soustředěný zrak. Téměř černé duhovky se vášnivě leskly a pohledný obličej vyjadřoval nepokrytý zájem. Vlasy měl i dnes sčesané z čela a jeho postoj se nedal popsat jinak než sebevědomý. To všechno dohromady vmžiku zapůsobilo na Editino libido – dokonce tak silně, že klopýtla o lem dlouhých šifonových šatů.

Tichounce vzkřikla, a zatímco hledala balanc, malinko zavrávorala. Při tom manévru s tím mužem ztratila oční kontakt, což ji zamrzelo.

„Pozor,“ promluvil kdosi těsně u jejího ucha a kolem pasu se jí ovinula silná paže. „Ať si neublížíte, ty schody jsou zrádné.“

Dřív, než se ohlédla přes rameno, věděla, že je to on. Ten hlas dokonale ladil k ostře řezané tváři: byl hluboký, a přitom jaksi sametový. V každém ohledu mužný a taky svůdnický. A co hůř – jeho témbr jí silně připomínal Šimona!

Bůh se mnou, pomyslela si.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„A… ano,“ přikývla a uvědomila si, že ji stále ještě nepustil. Teplá dlaň teď spočívala na jejích bedrech a Edita měla najednou dojem, že je v tu chvíli upřeně sleduje celý sál. Rychle se odtáhla. „Eh… vysoké podpatky a róba až k zemi – to je prokletí žen,“ prohodila se zdánlivou nenuceností.

„Chápu. V tomhle máme my muži jednoznačnou výhodu,“ zasmál se. Přední zuby měl maličko překřížené, což byla snad jediná vada na jeho jinak bezchybném vzhledu. „V polobotkách tak snadno nezakopneme.“

„Souhlasím. No, naštěstí zas tak často nepadám,“ ubezpečila ho, protože ji lepší odpověď nenapadla.

„Věřím vám,“ odtušil o poznání tišeji. Mimoděk zabloudila pohledem k jeho rtům a pomyslela si, jak by zareagovala, kdyby ji teď a tady - před všemi těmi lidmi - začal líbat. Uprchla by, anebo mu jednoduše podlehla?

Obávala se, že to druhé.

Sakra! Zadunělo její lebkou. Něco takového se mi snad ještě nikdy nestalo!

Vtom Editin společník znovu promluvil. „Omlouvám se, úplně jsem zapomněl na slušné vychování. Měl bych se představit.“ Provedl mírnou úklonu a podal jí ruku. „Mé jméno je Ondřej Soukal.“

***

„Povídá se s vámi úžasně, ale teď už mě prosím omluvte,“ pousmála se Edita. „Musím věnovat čas i ostatním hostům.“

Poté, co bylo zažehnáno hrozící faux pas, kterým by pád z pódia rozhodně byl, s Ondřejem strávila téměř patnáct minut. Nutno podotknout, že velmi příjemných. Hovor plynul hladce a Editě vyhovoval i Ondřejův břitký smysl pro humor.

Byl až nebezpečně sympatický!

„Rozumím,“ zareagoval s pochopením. „Bylo by sobecké zabrat si vás jen pro sebe, i když mě to velmi láká,“ dodal.

Editin úsměv se ještě rozšířil. „Příjemnou zábavu - vám i vaší společnici,“ odvětila.

„Děkuji, vyřídím. Jana by měla být co nevidět zpátky.“ Edita už věděla, že jde o Ondřejovu známou. Stručně spolu ženy seznámil, načež si Jana odběhla vyřídit telefonát a nechala je o samotě.

To čtvrthodinové zapovídání pochopitelně nemohlo ujít Danielinu ostřížímu zraku. Když se o něco později potkaly na toaletách, hned ho okomentovala. „Koukám, že máš ctitele,“ mrkla na Editu, zatímco si před zrcadlem upravovala make-up. „To je ten chlápek z přehlídky, že?“

„Ano,“ přisvědčila.

„Kdo to je? Předpokládám, že se ti představil.“

„Jmenuje se Ondřej Soukal.“

„Hm… Tak to mi nic neříká. S kým přišel dneska? Musí doprovázet někoho s pozvánkou,“ zamyslela se Daniela.

„Je tady se svou kamarádkou - jednou z těch dvou, se kterými byl i na té přehlídce. Zvali jsme ji - od prosince pracuje jako nová šéfka obchodu u Woo-importu.“ Zmíněná firma patřila k pravidelným dodavatelům látek, s nimiž Editin salon spolupracoval.

„Tak proto ji ještě neznám!“ dovtípila se plavovláska. „Věděla jsem, že ve Woo-importu došlo koncem roku k nějakým personálním změnám, ale v tak hektický době to nešlo pořádně podchytit. Musím s ní hodit řeč, ať se poznáme. Hele, a opravdu je jenom jeho kámoška?“ loupla po své šéfce podezíravýma očima.

„Kdyby ne, představil by mi ji jinak. Ona sama říkala, že její manžel na tyhle akce moc není a teď odjel služebně mimo město. Proto s sebou vzala Ondřeje. Znají se prý celkem dlouho.“

„Stará láska nerezaví,“ prohodila Daniela. „Třeba jí milej Ondra zahřívá postel, když má mužíčka pryč?“

Edity se ta poznámka bůhvíproč dotkla, ale vzpamatovala se dřív, než vystoupila na Ondřejovu obranu. Koneckonců, Daniela mohla mít docela dobře pravdu…

Bohužel pro ni.

„Co je s tebou?“ dloubla ji asistentka do žeber. „Nějak ses zarazila.“

„Ale… to se ti jenom zdá. Asi mám něco v oku…“ pokusila se své zaváhání zamaskovat a několikrát rychle zamrkala.

Blondýna si ji zpytavě přeměřila. „Ty o něj máš zájem, že mám pravdu? Líbí se ti!“

Edita nasadila dokonale užaslý výraz – alespoň si to myslela. „Jak jsi na to přišla?“

Starší ženu samozřejmě neoklamala. Daniela se zatvářila starostlivě a založila ruce na bocích. „Promiň, já vždycky nejdřív žvaním, a teprve pak začnu přemýšlet. Nemyslela jsem to vážně… jako s tou postelí. Jenom tak plácám. Jestli říkali, že jsou kamarádi, tak jsou. I kdyby v minulosti nějakou tu aférku prožili. Vlastně tím líp – aspoň už mezi nima není žádný erotický pnutí.“

„Nemusíš mě chlácholit. Vždyť mně je úplně jedno, jaký k sobě mají vztah!“

„Teď lžeš jenom mně, nebo i sama sobě?“ povytáhla Daniela obočí. „Podívám se na něj a vidím, jak tě chce. Mrknu na tebe a vidím to samý. Tak komu chceš co namluvit?“

„Já…“ začala Edita, ale pak jen dlouze vzdychla. „… sakra,“ dodala a zamračila se.

„Proč sakra? Hele, skoro dva roky udržuješ důslednej celibát. Už s tebou musí solidně mlátit hormony! Teda promiň mi tu troufalost, ale známe se deset let, takže si nemusím brát servítky, aspoň doufám. Jestli tě konečně zaujal nějakej mužskej, tak se tomu nebraň. Však o nic nejde – malý flirtování ještě nikoho nezabilo.“

Jenže mně nejde jen o neškodný flirt, uvědomila si s hrůzou Edita. Chci víc! Měla co dělat, aby pohoršením nad vlastním přáním rozladěně nezafuněla.

Měla bych se honem vzpamatovat! Blesklo jí hlavou.

„Mám sklapnout?“ zeptala se Daniela.

Věnovala jí bezradný pohled. „Ale ne. Jsem prostě zmatená, to je celé. Mám pocit, že pokud si s někým něco začnu – jedno, jestli vážněji nebo jenom tak pro zábavu – dopustím se svatokrádeže. Obrazně řečeno.“

„To je přece hloupost! Člověk je párovej tvor, s tím nic nenaděláš. Nemůžeš držet doživotní smutek.“

„Mluvíš jako Andrea.“

„Tak vidíš! Jsme ve shodě. A když už je o ní řeč, taky si vás dvou všimla.“

„Probůh, to jsme byli až tak nápadní?!“ zděsila se Edita.

„Neboj, jenom pro ty, kteří věděli, na koho a proč se koukat,“ uklidnila ji kolegyně. „A navíc jsem jí dala echo.“

Teatrálně zakoulela očima. „Drbno.“

Daniela pohodila rameny. „Dělá si o tebe stejný starosti jako já.“

„No jo. Myslí, že bych neměla zůstávat sama - nedávno jsme o tom mluvily.“

„A má pravdu. Hele, já jsem sice už nějakej ten pátek rozvedená a mám dospělou dceru, ale dobře víš, že mužským se nevyhýbám. Zatím se teda nenašel žádnej, kterýho bych si pustila do kvartýru, ale to už je jiná písnička. A Andy je přírodní úkaz, nebo spíš reklama na spokojený manželství. Tys měla děsnou smůlu, což nikdo nepopírá, ale život jde prostě dál. I pro tebe.“

„Čímž chceš přeneseně říct to samé, co Andrea.“

„Jo. Najdi si chlapa, i kdyby na jednu noc. Aspoň konečně prorazíš tu bariéru, co tě úplně izolovala od běžnýho sexuálního života.“

V hloubi duše to cítila velmi podobně, a tak byla Daniele za její slova vlastně vděčná. Potřebovala trochu povzbudit – nebo spíš nakopnout. A hlavně od někoho jiného slyšet to, o čem sama často přemítala v tichu ložnice.

„Asi tě vezmu za slovo,“ zamumlala.

Daniela zvedla palec ke stropu. „No vida! Konečně rozumná řeč!“

***

Večer pokročil a přiblížila se půlnoc. Zástupkyně Woo-importu už dávno odjela taxíkem, ke kterému ji doprovodil Ondřej, on sám však zůstával. Živou hudbu vystřídal diskžokej, který se činil stejně jako předchozí kapela. A tanečníci rovněž.

Všem – včetně Edity – už v krvi koloval nějaký ten drink, a tak se nebáli ani odvážnějších figur.

Když však přišly na řadu ploužáky, stáhla se z parketu a odešla ke stolu, kde měla odloženou sklenku. Usrkla trochu vína a chtěla si sednout, ale ve stejnou chvíli za sebou zaslechla povědomý hlas. „Smím prosit?“

Udělala čelem vzad a nechala se spoutat Ondřejovým planoucím zrakem. Periferně při tom zahlédla zvědavost v Andreiných očích – kolébala se do rytmu hudby v manželově objetí, ale i tak zvládla sledovat dění. Jdi do toho, říkal její pohled.

A proč vlastně ně? Šlehlo Editě hlavou. „Prosím,“ podala Ondřejovi ruku.

Tančit opravdu uměl a jejich těla do sebe zapadla skoro až hříšně. Edita se v jeho náruči cítila doslova opojená – za což však zčásti mohlo i pár skleniček vína. Svět se jí najednou zdál lehčí, veselejší a hravý…

A to všechno způsobilo pouhopouhé vzrušení, pomyslela si s úžasem, zatímco se tiskla k Ondřejovým slabinám. Po dlouhých měsících se zase cítím být ženou! A je to nádherné.

„Musím se vám k něčemu přiznat,“ zašeptal s ústy těsně u jejího ucha.

„Ano?“

„Znám vás už nějaký čas - viděl jsem vaše fotky v časopisech nebo na webu a hlavně mi o vás vyprávěla Jana. Ona i její sestra jsou vaše velké obdivovatelky. Ale naživo jsem měl tu čest až šestnáctého ledna. Na vaší přehlídce. A od té doby jste pořád v mé hlavě. Nemůžu si pomoct - vidím vás všude. Dokonce se mi o vás i zdá!“

„To přeháníte.“

„Ne! Přísahám, že si nevymýšlím ani na vás nechci udělat dojem. Je to pravda! Vlastně jste mě uhranula!“

„Doufám, že na to nejsou paragrafy!“ obrátila jeho slova se smíchem v žert. Na okamžik strnul v pohybu a zadíval se jí do očí tak upřeně, až podklesla v kolenou.

„Myslím to vážně, Edito. Vy jste žena, která chlapovi dokáže přetočit život naruby – jediným pohledem. Máte nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděl.“

Bože, já už docela zapomněla, jak reagovat na komplimenty! Zděsila se, protože na poslední chvíli spolkla odpověď ve smyslu: Tomu tak věřím!

„Opravdu,“ pokračoval mezitím Ondřej. „Mají úchvatnou barvu mléčné čokolády. A takový zvláštní výraz… jak ho jenom popsat? Plachý a zároveň smělý?“

Opět se vrátil k tanečním krokům.

„Trochu protichůdné,“ odvětila. Ale vlastně to sedí, dodala pak jenom pro sebe. Smělá jsem ažaž, hlavně, co se týká mého povolání. Na tomto poli se popravdě nezaleknu skoro ničeho. Ovšem intimní momenty mě poslední dobou spíš uvádějí do rozpaků, jak se zdá.

Musím s tím něco udělat!

„Pravděpodobně nejste jednoduchá žena,“ pronesl. „Máte mnoho vrstev. A kdekoho si k tělu nepustíte, je to tak?“

„Částečně ano,“ připustila.

„Víte, co bych si moc přál?“

„Neumím číst myšlenky.“ Skoro šeptala.

Jeho hlas už byl také téměř neslyšný. „Abych mohl patřit k těm, kteří se vám můžou přiblížit…“ A pak se jemně, skoro jen v náznaku, dotkl rty jejího ušního lalůčku.

Edita sebou trhla, jako by dostala zásah elektrickým proudem.

Maličko se odtáhl a shlédl k ní. „Nepříjemné?“

„Ne… to ne.“

„Vážně?“

Přikývla. „Jen… nečekané.“

„Spontánní a neočekávané zážitky bývají nezapomenutelné.“

„Máte s tím zkušenosti?“

„Ano – například v tuhle chvíli. Rozhodně jsem neplánoval, že spolu budeme tančit. Ani že se vás budu takhle dotýkat.“

No, tak já s něčím takovým nepočítala už vůbec, napadlo Editu. A v nejdivočejších snech by mě nenapadlo, že se zrovna dnes večer budu třást vzrušením – tak intenzivně, jako právě teď.

Skutečně byla doslova opilá touhou. Hutnou a silnou. Takovou, jaké šlo jen stěží odolat. Netušila, kdy k tomu došlo, ale její rozum se přesunul na vedlejší kolej. Edita to však neřešila – užívala si přítomné okamžiky.

Dozněly závěrečné tóny poslední ze série pomalých skladeb a diskžokej změnil repertoár – z reproduktorů zaútočil svižný rokenrol. Ondřej se zastavil a sevřel její ruce v teplých dlaních. „Pojďme odtud.“

„Kam?“

„Něco mě napadlo…“ odpověděl se záhadným pousmáním. „Nebojte, neodvedu vás mimo budovu: vím, že tady chcete zůstat do konce.“

Dobrodružství? Neznámo? Co si přát víc? „Tak… dobře!“

Nabídl jí rámě a společně opustili parket. Nějak takhle si musela připadat Eva, když se chystala ochutnat zakázané ovoce, pomyslela si, zatímco mizeli za dveřmi sálu. Raději se neohlížela nalevo ani napravo – ovíněným hostům bylo sice lhostejné, kam dvojice míří a koneckonců to nevěděla ani ona – Editě však přišlo, že vyhne-li se očním kontaktům, bude jejich únik anonymní.

Prošli halou a zahnuli za roh. Tam se před nimi otevřela dlouhá, liduprázdná chodba, která ústila ve schodiště vedoucí do suterénu. Bez obav svého společníka následovala o patro níž a při sestupu zvedla dlouhou sukni až nad kolena.

„Rozumné,“ zasmál se a ona se k němu přidala.

„Jeden karambol za večer stačí!“ odtušila.

„Jenom skoro karambol,“ zdůraznil.

„Díky vám.“

Dole panovalo přítmí a bylo tam o poznání chladněji, což ještě přiživilo intimní vlnění, které mezi nimi přeskakovalo v podobě horkých jiskřiček.

Ondřej Editu nasměroval ke zdi a ona se o ni odevzdaně opřela. Uchopil do dlaní její bradu a sklonil se níž, aby vzápětí přejel ústy přes měkké ženské rty. Nebyl to polibek, ale rozhodně výzva.

Bože, tohle je bláznivé! Napadlo ji. Ale ať se propadnu pod zem, jestli netoužím po líbání a něze… a vůbec po všem, co patří ke svádění a erotice.

„Dovolíš mi to?“ zachraptěl, a ona jako v transu přikývla. Naklonila hlavu do vstřícného úhlu a poddala se mužné nadvládě.

Líbal stejně mistrně jako tančil – přinejmenším Edita měla ten dojem. Do jaké míry byla ovlivněná sexuální vyprahlostí, nemělo cenu řešit. Nyní se zcela pohroužila do víru smyslnosti, aniž hloubala nad tím, že pár desítek metrů od nich proudí živá zábava. Nezajímalo ji ani to, že by je někdo mohl přistihnout.

V podstatě jí bylo všechno jedno…

Ruce opustily Editiny čelisti a sklouzly k ramenům. Hladily je a hnětly, aby o chvíli později postoupily dál. Když přejel dlaněmi přes ňadra uvězněná v těsném živůtku, tlumeně zavzdychala. Nějaký čas věnoval pozornost souměrným oblinám a pak pokračoval níž.

Stále ještě svírala v prstech lem svých šatů – využil toho a polaskal hebké stehno. A vzápětí jeho prsty vklouzly pod lem krajkových kalhotek.

To už skoro šílela. Její nitro vřelo rozbouřenou vášní, takže si připadala jako loďka uprostřed neklidného oceánu. Ve svém středu cítila tepající horkost a mimoděk zavřela oči – snad aby si tu slast vychutnala co nejintenzivněji. Všechny okolní vjemy totiž působily příliš rušivě.

Cosi hrdelně zavrčel, čímž demonstroval sílu vlastního chtíče. Ten koneckonců vyzradila i tuhá erekce, kterou Edita nemohla ignorovat. Než se nadála, přetáhl jí miniaturní kalhotky přes boky a s nepokrytou nestydatostí začal vzrušovat pulzující vrcholek. Kousla se do rtu, aby nezasténala nahlas.

A teprve v tu chvíli jí došlo, co vlastně provádí. Vždyť moc nechybí a oni se spolu pomilují!

Nebo spíš spáří, protože tahle živočišná předehra v nic jiného vyústit nemohla. Ne, že by to vadilo – Edita proti rychlému, pudovému sexu neměla žádné výhrady.

Jenže tady a teď? V její hlavě důrazně zablikala varovná kontrolka. Nemůže se přece do sálu vrátit v pomuchlaných šatech a s usvědčujícím ruměncem na tvářích. Nemluvě o zničeném účesu!

Ne, musí to zastavit!

Jaká škoda…

Přizvala ke spolupráci zbloudilý rozum a zatlačila dlaněmi do Ondřejovy hrudi. „Už dost…“ pronesla cizím, nakřáplým hlasem.

„Cože?“ zamumlal, aniž se jí přestal dotýkat.

„Musíme… se vrátit… nahoru.“

Jemu se však ze suterénu evidentně nechtělo. „Počkej ještě… Nejdřív tě udělám…“

„Já… ne, nech toho. Prosím!“ Zavrtěla se a vyklouzla mu. Pokusil se ji zachytit, ale udělala úkrok stranou a rozhodně zakroutila hlavou. „Opravdu, tohle nejde.“

Přes Ondřejův obličej přelétl stín. „Tobě se to nelíbí?“

Nakrčila čelo. „Samozřejmě, že líbí, ale… to načasování… Chápeš?“ Máchla rukou ke stropu, aby ho také vrátila do reality. „Je tady plno lidí.“

„Vidím jenom nás dva.“

„Tam nahoře jich jsou desítky.“

„Vůbec je nezajímáme.“

„To není tak jisté… Ne, neber si to osobně, ale já už pokračovat nemůžu.“

Chvíli zhluboka dýchal, jako by se potřeboval zkoncentrovat. Pak zvolna přikývl. „Promiň, jsem jako posedlý. Je to… tak silné! Ta touha po tobě. Ale třeba bychom mohli… někdy jindy a někde jinde?“ nadhodil a nejistě prohrábl své rozježené vlasy.

Edita si oddechla – v hloubi duše ho nechtěla odradit a byla ráda, že pochopil, proč jejich spontánní hrátky utnula. „Hm… třeba?“ odvětila a zvlnila koutky úst. „Dám ti své číslo.“

„Ano? Děkuju! A… můžu si nechat tohle?“

Až teď si všimla bílé krajky, kterou svíral v prstech. No tedy - kdy ty kalhotky stačil ukořistit? Podivila se.

„Jsi snad fetišista?“ pozvedla obočí.

Pokrčil rameny. „Až doteď ne. Ale chtěl bych si k tobě přivonět… až budu sám.“

Vtáhla vzduch do plic. Sakra, to mám mezi tolika hosty pobíhat naostro? Pomyslela si. Pak ji však přemohl nádech nevšedního vzrušení – bude to něco jako jejich tajné pouto, ne snad? Tajemství, které znají jen oni dva.

Tohle je asi nejpikantnější situace z celého mého života, napadlo ji. Jak se zdá, proplouvala jsem jím až doteď dost konzervativně!

Neřekla ani slůvko a jen naklonila hlavu ke straně. Pak se otočila zády a popošla ke schodišti. Tam se ještě jednou ohlédla a věnovala Ondřejovi prchavý úsměv, načež opět podebrala sukni a začala vybíhat nahoru.

„Dám ti pět minut náskok!“ zavolal za ní.

V duchu se musela zasmát, ale jeho prozíravé gesto upřímně ocenila. Nejdříve ze všeho zamířila na toaletu, aby zamaskovala předchozí minuty, a teprve když se ujistila, že na ní není nic poznat, odplula zpátky do sálu.

Andrea a Daniela se i se svými partnery zaujatě svíjely v rytmu rokenrolu, což Editu potěšilo – nebude muset nikomu nic vysvětlovat. Nenuceně prokličkovala mezi stolky a usedla na své místo.

Chvíli hleděla do téměř prázdné skleničky, a pak ji pozvedla. „Na nevázané zážitky,“ zamumlala polohlasně, a dopila zbytek vína.

KAPITOLA 3.

Edita měla živý a dost hanbatý sen. Na rozdíl od reality se v něm s Ondřejem vášnivě milovala - až do konce. Byl to živelný sex, při němž často střídali docela krkolomné polohy a hlasitě projevovali prožívanou slast.

Nakonec ji Ondřej začal líbat. Zprvu něžně: tak, jak si to uložila do paměti. Postupně ale přitvrzoval a jeho styl se jaksi proměnil… Edita měla dojem, že snad slintá, a snažila se mu vyklouznout. On se však nedal – čím úpornější byly její pokusy o osvobození, tím intenzivněji se k ní tiskl.

„Nech toho!“ zaprotestovala.

A zároveň se probrala ze spánku.

Okamžitě pochopila, co její snění přetrhlo: Wendy vyskočila na postel a mokrým jazykem důsledně olizovala Editin obličej. Málem se nahlas rozesmála – neudělala to jen proto, že po procitnutí ucítila v přední části lebky bodavou bolest.

„Jauvajs!“ zanaříkala, a odstrčila fenku stranou. „Promiň, miláčku, ale teď nutně potřebuju aspirin,“ vypravila ze sebe. Těch bublinkových drinků bylo včera – vlastně ještě dnes – víc než je zdrávo, uvědomila si.

Pes nespokojeně zaštěkal, a tak natáhla ruku a podrbala ho mezi ušima. „Jenom si vezmu prášek, a hned pak dostaneš snídani, slibuju. Pokud se nechceš stát sirotkem, minutku vydrž. Protože jestli s tou bolestí něco neudělám, nejpozději do hodiny pojdu.“

Odšourala se do koupelny, našla plato s analgetiky a spolkla rovnou dvě tabletky. Potom se opřela o umývadlo a pár chvil studovala svůj rozespalý odraz. „Už jsem se viděla v krapet lepší formě,“ zabručela. „Prý nejkrásnější oči, jo?“ Přiblížila tvář k zrcadlu a naznala, že v tuhle chvíli je má podlité krví a ještě k tomu zamlžené.

„To chce kafe a dva litry vody,“ promluvila k Wendy. „Pojď se mnou. A za trpělivost ti dám pamlsek, hm?“

Fenka zaznamenala známé slovo a radostně zakňučela. Pak Editu následovala po schodech dolů do kuchyně, kde její panička splnila svůj slib. Nejdřív Wendy hodila masovou tyčinku, načež naplnila porcelánovou misku s otisky psích tlapek.

Až potom se pustila do uspokojení svých potřeb – zapnula kávovar, natočila si sklenici vody a naráz ji vypila. „Uf… hlavně, aby už zabraly ty léky,“ vzdychla a vytáhla ze skříňky velký hrnek. Čím víc kávy, tím líp! „Udělám si pořádné presso.“

Od té doby, co měla Wendy, si zvykla přemýšlet nahlas. Ačkoli šlo o samomluvu, Edita měla pocit, že s někým komunikuje. A v domě aspoň nebylo takové ticho.

Po manželově smrti pomýšlela nějaký čas na stěhování. Bála se trvalých připomínek, které na ni zprvu útočily ze všech koutů. Jenže jejich dům milovala a cítila se v něm dobře. Opustit ho by bylo jako zahodit další kus své minulosti.

Dost na tom, že odešel Šimon…

A tak nakonec provedla jen úpravy, které interiéru propůjčily novou tvář, a přivedla si domů psí kamarádku.

Nyní s hrnkem zamířila k oknu a vyhlédla do mrazivého dopoledne. Trávu pokryla jinovatka, kterou nerozpustilo ani zářící sluníčko. Modrá obloha působila letně, ale dalo se předpokládat, že venku bude pěkných pár stupňů pod nulou.

Ideální počasí na provětrání přiopilého mozku! Napadlo Editu. Vezmu Wendy na procházku – prospěje nám oběma.

V souvislosti se zkonzumovaným vínem jí před očima vyskočily obrazy žhavých momentů ze suterénu. Nebýt alkoholu, možná by k nim vůbec nedošlo – nejspíš by neměla dost odvahy provést něco tak ztřeštěného.

Na druhou stranu toho nelitovala. Zvlášť, když si v taxíku přečetla SMS, kterou jí Ondřej poslal, sotva opustil oslavu. Rozloučil se s ní krátce poté, co přišel zpátky do sálu, a neodpustil si při tom spiklenecké zamrkání.

Napsal: „Brzy se Tě zase dotknu, tak jako dnes. A přísahám, že se Ti to bude moc líbit.“

Tomu Edita stoprocentně věřila. Jeho prsty měly afrodiziakální účinky a ona se jich nemohla nabažit. Střípky racionality sice noční dovádění utnuly, což však neznamenalo, že nechtěla víc. Touhu pociťovala dokonce i teď, ve vlastní kuchyni. Dorážela na její tělo ze všech stran.

Ondřej v ní opět naplno zažehl plamen, který dlouhé měsíce skomíral. Sotva toho muže znala, ale nedokázala mu odolat. A proč by vlastně měla? Copak má čas na zdlouhavé přešlapování? Ne!

A hned si vzpomněla na nedávnou diskuzi s Andreou. Možná, že ten ujíždějící rychlík ještě stihnu zastavit, blesklo jí myslí.

Pak se v ní však ozval tichounký hlásek špatného svědomí a lechtivé vzpomínky vystřídala vidina Šimonovy tváře. Jeho rysy - tolik podobné Ondřejovým - se jí zobrazily do nejmenších detailů.

A Edita se okamžitě rozhodla, kam s Wendy zamíří. Výlet bude sice o trochu delší, než zamýšlela původně, ale zase bude mít jasný cíl!

***

Pravé křídlo brány z tepaného kovu bylo otevřené. Prošla jí a s fenkou na vodítku vykročila po pískem vysypané cestičce. Ledový vzduch ji štípal v nose, ale Editě to nevadilo. Díky chladu se už docela vzpamatovala a dotěrné jehličky bolesti její mozek s konečnou platností opustily.

Poblíž staré, pečlivě udržované kaple zůstala na chvilku stát „Tady se musíš chovat slušně, Wendy,“ promluvila k psovi. „Jsme na hřbitově, takže žádné zběsilé pobíhání. Je ti to jasné?“ Labrador zvedl čokoládové oči, a než se vzpamatovala, demonstrativně počůral podstavec, na němž stála kamenná socha anděla s roztaženými křídly.

Nemohla si pomoct a vyprskla smíchy. „Takhle si představuješ úctu k zesnulým? No fuj. Ale omlouvá tě, že z toho nemáš rozum,“ podrbala Wendy za ušima. „Tak jdeme.“ Vydala se dlouhou uličkou lemovanou náhrobky.

Hřbitov byl rozlehlý, takže jí cesta k manželovu hrobu zabrala téměř deset minut. Chodila sem celkem pravidelně, i když už zdaleka ne tak často jako dřív. Dnes však cítila podprahové napětí – vlastně ani nevěděla proč.

Nedělá přece nic nemorálního! Pouze se necelé dva roky po smrti svého muže nechala unést tělesnými svody. Nemusí si to vyčítat, ani v nejmenším. Šimonův otisk v ní zůstane navždy a vzpomínky na společně strávený čas budou trvalou součástí jejích zítřků. Jenže on už tady není a jak Andrea, tak Daniela mají pravdu: život jde dál.

Edita sama věděla, že nejspíš nazrál čas provést v něm jisté změny. Nikdo jí nemůže vyčítat, že chce opět prožívat lásku! Jistě: kdyby teď stanula tváří v tvář Šimonově nejbližší rodině, asi by nenašla odvahu přiznat pravdu. Ale to na věci nic neměnilo.

Zastavila se před žulovým náhrobkem a chvíli s němou výčitkou vůči osudu zírala na číslice vymezující Šimonův život: 14. 5. 1976 – 14. 5. 2016. Bože, ta ironie! Pak shlédla k jeho podobizně, vyryté do kamene.

Čím déle se dívala do očí, které stvořila ruka zručného rytce, tím silnější měla dojem, že obživly.

Ach… není to spravedlivé. Odešel jsi tak mladý, pomyslela si. Samozřejmě věřím, že jsi na dokonalém místě, nic tě nebolí ani netrápí a tvoje duše našla pokoj. Jenže ses mohl stát otcem a prožít spoustu dalších šťastných let…

Wendy si způsobně sedla na zem, jako by snad se svou paničkou ctila tichou vzpomínku. Edita k ní automaticky přidřepla a objala ji. „Šimi,“ zašeptala. „Nevím, jestli mě odněkud seshora můžeš vidět, ale pokud ano, doufám, že mi rozumíš. Miluju tě pořád stejně, nebo spíš jinak… Ale to neznamená, že míň. Moc bych si přála, abys mě pochopil. A vlastně myslím, že chápeš. Kdybychom si vyměnili role, nechtěla bych, abys zůstával sám…“

Odmlčela se, protože v písku zavrzaly čísi kroky - vyčkala, až osamělý pozůstalý zmizí z doslechu, a pak se znovu rozpovídala.

„Láska je potvora. Někoho k nám připoutá, aby nám ho zase vzala. Jenže tak to prostě chodí… Ty jsi pryč a já už nechci žít jako kůl v plotě. Chci děťátko… rodinu. Nikdy, nikdy na tebe nezapomenu, to přísahám. Jen… prostě půjdu jinou cestou. Musím.“

Sklonila hlavu a položila si ruku na srdce. Toužila po nějakém znamení – vzkazu, který jí Šimon pošle, a jímž vyjádří svůj souhlas s jejím vnitřním přáním.

Žádné bombastické senzace se sice nedočkala, ale v její duši se během těch dvou tichých minut usadil zvláštní pokoj. Jako by ji po ní někdo pohladil. Předchozí nejistota i pocity provinilosti odplynuly neznámo kam.

Opět zvedla víčka a zacílila pohled na rytinu. „Děkuju,“ zašeptala. Potom vstala, políbila špičku ukazováku a přitiskla ji k Šimonovým kamenným ústům. Wendy vyskočila na všechny čtyři, přiblížila se k náhrobku a očichala ho.

„Už jsi počůrala anděla,“ varovala ji Edita. „Šimona necháš v suchu, jasné?“ Fenka na ni koukla – byla by přísahala, že v jejích očích problesklo zklamání – a odloudala se na pěšinu. Tam si kecla na zadek, zamávala ocasem zleva doprava a nakonec krátce štěkla. Bylo evidentní, že se začíná nudit.

„Už jdu,“ houkla přes rameno, aniž spustila zrak z pomníku. „Tak ahoj,“ rozloučila se a udělala čelem vzad. „A teď hezky přidáme do kroku, jo?“ oslovila psa. „Jsem celkem zmrzlá – ani nevíš, jak ti závidím ten kožich,“ pronesla, strčila ruce do kapes a svižnou chůzí vyrazila k východu.

***

„Jdu si udělat kafe, chceš taky?“ nakoukla Daniela otevřenými dveřmi do Editiny pracovny. Její šéfová byla ještě v kabátě a na hlavě měla naraženou pletenou čepici – do salonu dorazila teprve před půldruhou minutou.

„Jé, děkuju! To budeš hodná!“

„Však dobře vím, že se po ránu bez kofeinu nenastartuješ,“ zamrkala krátkovlasá blondýna.

„To není pravda! Jenom mi to déle trvá,“ bránila se Edita.

Danielin obličej proměnil rošťácký úsměv. „Jo, přibližně tři a půl hodiny,“ poznamenala a zmizela na chodbě.

„Někdy i čtyři,“ pronesla Edita už jenom pro sebe, a začala se zbavovat zimní výbavy. Připadala si, jako by loupala cibuli – přijela sice autem, ale venku mrzlo tak silně, že bylo nutné vrstvit.

Nakonec si prsty pročísla zelektrizované vlasy, a pak otevřela mailovou schránku, aby zkontrolovala došlou poštu.

„Už se to nese!“ zaslechla o chvilku později Danielin hlas. „Prosím, jedno extra silné espresso pro mou šéfku! A sušenka z vlastních zásob jako bonus.“

„Chceš, aby ze mě byl špekoun?“

„Po jedný sušence?“

„Někteří lidé přibírají už jenom při pohledu na jídlo. To nevíš?“

Blondýna se plácla přes boky. „Vím, jelikož k nim patřím. Na rozdíl od tebe.“

„Cha, cha, cha!“ zakroutila Edita hlavou. „Můj metabolismus by potřeboval pár ran bičem, aby přidal na rychlosti.“

„Kecy,“ odmávla tu poznámku Daniela. „Pořád jsi na tom líp než já. A jak tě tak znám, beztak jsi nesnídala.“

S tím musela jedině souhlasit. „Tos trefila.“

„Tak vidíš. Budeš teď ode mě potřebovat něco speciálního?“

„O ničem nevím.“

„Super! Mám mraky práce, takže zalezu k počítači a dám se do toho. Pátek byl skvělej, co? Myslím, že si to všichni užili,“ změnila asistentka téma.

A já obzvlášť, připomněla si Edita pikantní chvilky s Ondřejem. Do tváří se jí vhrnula červeň, takže k nim rychle připlácla dlaně. „Fuj, jsem z toho mrazu celá rudá, viď? A k té oslavě – ano, vydařila se. Ačkoli teda stála majlant… Doufám, že nám zákazníci prokážou náležitý vděk a utopíme se v nových objednávkách.“

Daniela se rozesmála. „Ty máš teda dost vysoký mínění o lidský šlechetnosti! Ale ve vlastním zájmu doufám, že letošní rok bude ještě lepší než ten loňskej.“ Pak na Editu vrhla číhavý pohled.

„Co je?“ ošila se pod ním černovláska.

„Ale, jenom jsem se chtěla zeptat, co ten krasavec? Namakanej uhrančivej tanečník alias Ondra? Na parketu jste byli jako jedno tělo.“

Svatá pravda! Blesklo Editinou myslí. A moc nechybělo, abychom se jím později opravdu stali! „Co by?“ pohodila naoko lhostejně rameny.

„Hele, nehraj to na mě. Vždyť z vás obou lítaly jiskry, až málem vzplanul celej sál. Tak co, bude rande?“

„Ty sis měla založit věštírnu!“ zakoulela Edita očima.

„Takže bude!“ prohlásila blondýna vítězoslavně.

„To nevím – dala jsem mu číslo a o víkendu jsme si vyměnili pár esemesek. O žádné schůzce ale nepadlo slovo.“

Ne tak docela, připomněla si vzápětí první SMS, kterou jí Ondřej poslal. A přesně v tu chvíli se na monitoru objevil příchozí e-mail. V poli „odesílatel“ se skvělo jméno muže, kterého právě probíraly, a v předmětu stála věta: „Kdy budeme pokračovat v polibcích? Tvá vůně je omamná.“ Než stačila zakročit, Danielin pohled bezděčně sklouzl k obrazovce.

„Sakra. Promiň. Nechtěla jsem… ale už se stalo!“ vyhrkla asistentka a v omluvném gestu pokrčila rameny. „No, aspoň to vím z první ruky. Takže polibky, jo? Stalo se snad něco, o čem nevím?“ dodala pak poťouchle.

Edita zaštítila počítač vlastním tělem. „Tomuhle se říká šmírování, abys věděla!“ Necítila se však nijak dotčeně – koneckonců Daniela do ní viděla jako do skleněné vázy a ona sama by jí brzy svěřila, že s Ondřejem flirtuje. Přinejmenším.

„No jo, no,“ odmávla její poznámku starší žena. „Podívej, všechno je, jak má bejt. Třeba si konečně trochu užiješ. Takovýhle maily jsou náhodou krásný! Typická eroticky laděná romantika. Tohle jsou věci, který na začátcích vztahů fakt miluju. Víš, co myslím – vzrušení, lichotky, těšení a tak.“

„Je to příjemné,“ připustila Edita. „I když v tom už nějak neumím chodit. Připadám si jako vztahové dřevo.“

„Všechno chce cvik,“ opáčila pragmaticky blondýna. „Svádění taky. Trénuj – klidně doma před zrcadlem. Věty, pohledy nebo různý pózy… a za chvíli budeš profík!“

„Připadala bych si jako blbec,“ namítla. „A Wendy by se mi vysmála.“

Tím Danielu pobavila. „Ta, jo? Už to vidím – od ucha k uchu!“

„No jo, plácla jsem blbost,“ zahihňala se i Edita.

„Pořádnou. Ale hlavní je, že se něco děje, no ne? Holka, fakt ti přeju, aby tě někdo udělal šťastnou. Zasloužíš si to.“

„Děkuju.“

„A už nebudu zdržovat – nejen, že čtu cizí korespondenci, ale ještě k tomu promrhávám pracovní dobu. Nebudu riskovat důtku!“

„Vtipálku,“ zakroutila Edita hlavou.

„Já vím, mám zlatou šéfovou.“ Daniela významně zamrkala. „A ty už určitě hoříš zvědavostí, co ti Ondřej píše, viď? Začátek byl slibnej!“

„Přeposílat ti to nebudu.“

„Škoda, doufala jsem.“

„Jsi kříženec špiona s drbnou, v jednom obalu!“

„Což není trestnej čin a mně se ta kombinace vlastně zamlouvá. Tak ať ti nevystydne kafe! Já jdu!“ Asistentka se otočila na podpatku a vyplula z místnosti. Naopak Edita klesla do otočné židle, zvedla oči k monitoru a znovu si přečetla Ondřejova svůdnická slova. Pak mail rozklikla a ponořila se do jeho obsahu.

„Přeji krásný den dámě s nádhernýma očima, která mi naprosto pomotala hlavu. Nejsem velký psavec a milostné dopisy mi nikdy moc nešly, ale teď mi snad dodatečně narostlo básnické střevo. Jsi půvabná, okouzlující a sexy. Ještě nikdy mě žádná žena tak silně nepřitahovala! A to myslím vážně. Chci tě poznat blíž a taky hlouběji… Jak jsi jistě pochopila. Co kdybych Tě zítra vyzvedl – kdy a kde urči sama – a unesl na večeři do jedné romantické restaurace? Soukromí, my dva, dobré jídlo a láhev francouzského vína… plus otevřený konec večera? Pa, Ondřej.“

Položila záda do opěradla a zřetelně vnímala zrychlený rytmus svého srdce. Vzrušení rozpumpovalo její krev tak, že připomínala horskou bystřinu zkraje jara. Burácela v jejích žilách stejně divoce a nespoutaně.

O odpovědi nemusela vůbec přemýšlet: v příští minutě položila prsty na klávesnici, aby Ondřejovu nabídku přijala. A nemohla se dočkat, až zítřejší setkání potvrdí!

Jen ať do toho něco nevejde, modlila se v duchu. A hned začala plánovat, co si vezme na sebe – především pod šaty. Musí to být něco exkluzivního! Edita tušila, že onen otevřený konec večera je už teď vlastně víc než jasný…

***

„To je velmi smutná historka,“ potřásl Ondřej hlavou – Edita mu právě odvyprávěla, jakým způsobem skončilo její manželství. „Ale na druhou stranu: kolik lidí může říct, že zemřelo při tom, co je naplňuje?“

„Ano, vnímám to stejně,“ souhlasila a usrkla doušek vynikajícího chardonnay.

„Nicméně to pro tebe musel být strašný šok,“ pokračoval s vážným výrazem. „Tak mladá a už vdova.“

„Prožívala jsem Šimonovu smrt těžce a zpočátku mě přepadaly i sebevražedné myšlenky. V takové situaci člověk neuvažuje racionálně. Připadá si rozlámaný na kusy.“

„Věřím. Ztratit nejbližšího člověka, k tomu naprosto nečekaně a ještě v den jeho kulatin… Něco takového spadá do kategorie ‚to nevymyslíš‘,“ odvětil s pochopením. „Ale radši přehoďme výhybku, nechci v tobě právě teď vyvolávat bolestné vzpomínky. Kdybych jen tušil, co máš za sebou, vůbec bych se na tvůj bývalý vztah neptal. Omlouvám se.“

„To nemusíš, v pořádku. Nejhorší období je za mnou, a teď už život plyne tak nějak normálně.“

„Jen trochu osaměle, nemám pravdu?“

„Máš. Po manželově smrti jsem si pořídila psa, což je teď můj jediný společník – tedy, když nepočítám čas strávený v práci. V té jsem lidmi obklopená ažaž.“

„Všiml jsem si. A na oficiálních akcích o to víc, že?“

„Přesně tak.“

„Jsi slavná osobnost!“

„Kdepak,“ zasmála se. „Ale v mé profesi je vhodné být tak trochu na očích, jak se říká. Pro značku je to neplacená reklama. Z toho důvodu považuju přehlídky za důležité a pořádám je pravidelně. Oslava výročí byla trochu z jiného soudku.“

„Proč taková skromnost? Ne každý dává rozhovory do médií – například já nikoho nezajímám!“ Ondřej se zazubil. „A taky k tomu není důvod, majitelů přepravních společností o střední velikosti je víc než blech v psím kožichu.“

„Teď bys urazil Wendy!“

„Koho?“

„Wendy je moje fenka. A hrdě hlásím, že blechu nemá ani jednu.“

„S tak skvělou paničkou je ani mít nemůže. Nedopustila bys to.“

„Ani v nejhorším snu – tuhle skákavou havěť nesnáším.“ Otřásla se. „Raději se už o parazitech nebavme, protože mám pokaždé pocit, že mi něco leze po zádech. Brr!“

„Tvoje přání je mi rozkazem!“

„Díky. Hm… Nechci být příliš zvědavá, ale předpokládám, že to není tajné - jak jsi na tom se svým posledním vztahem ty?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černá vdova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.