Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Na hraně

Vydání první

Copyright © 2019 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2345. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Tight Rope vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Obálka © 2020 Emil Křižka

Motiv na obálce © Shutterstock.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1328-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1329-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Amanda Quick

NA HRANĚ

Ritě Frangieové, jejíž umělecké oko

mě nikdy nepřestane udivovat.

Děkuju ti za další senzační obálku.

A jako vždy s láskou Frankovi.

1

Před šesti měsíci…

„Lítej pro mě, princezno,“ řekl vrah. „Když poletíš, nechám tě žít.“

Lhal.

Amalie Vaughnová věděla, že na ni smrt čeká na vrcholku zavěšeného žebříku. Neměla na výběr a musela vyšplhat na úzkou platformu. Dlouhý drátěný náhrdelník s provlečenými korálky z černého skla byl jako garota kolem jejího krku. Vraždící chytač ho používal jako řetěz, kterým ji mohl ovládat.

Vyrazil za ní po žebříku. Černý náhrdelník jí visel ze zad v jeho dosahu. Tu a tam za něj tvrdě zatahal, aby jí dal najevo, že jí může rozříznout hrdlo, kdykoliv se mu bude chtít.

Na platformu už zbývala jediná příčka. Ráno najdou její tělo a ona se ocitne na titulní stránce místních novin. Létající princezna zemřela při tragické nehodě.

„Dneska jsem tě sledoval létat při večerním představení,“ řekl Vraždící chytač. „V tom kostýmu jsi vypadala úchvatně. Téhle chvíle jsem se ani nemohl dočkat.“

Jeho hlas zněl jako přízračná parodie zamilovaného broukání. Snažil se ji přemluvit, okouzlit a svést k záhubě, ale nedokázal skrýt horečnaté vzrušení.

Už skoro vylezla až na vrchol žebříku. Když sklopila pohled, uviděla, že je podlaha osvětlená dvěma řadami luceren. Nebyla tam žádná záchranná síť. Vraždící chytač připravil scénu velice pečlivě, jako by se chtěl předvést před publikem.

Jeho skutečné jméno znělo Marcus Harding. Byl najatý jako dělník. Pracoval dobře. Provazochodci a artisti na visuté hrazdě Ramseyho cirkusu vždycky uspořádání lan kontrolovali, než šli cvičit nebo na představení. Jejich životy závisely na dovednostech lidí, kteří vše dávali dohromady.

Marcus Harding byl odborník – a jen zručný dělník věděl, jak sabotovat vybavení, aby smrt artisty vypadala jako nehoda.

Takhle umřeli tři akrobaté v těch dalších putujících cirkusech, pomyslela si Amalie. Policie v malých městečcích, kde byli ti umělci zabiti, došla k závěru, že oběti zemřely při tragických nehodách, nebo šlo možná o sebevraždu. Jenže teď bylo jasné, že šeptané zvěsti, které se šířily v cirkusovém světě, byly pravdivé. Muž, jemuž se říkalo Vraždící chytač, nebyl jen děsivá legenda. Byl opravdový.

Před chvílí ji probudil s nožem přitisknutým ke krku. Vytáhl ji z lůžka v maringotce, přetáhl jí přes hrdlo černý drátěný náhrdelník a přinutil ji, aby vyšla ven.

Pak ji strčil do potemnělého tichého šapitó a přinutil ji, aby vyšplhala po žebříku na plošinu.

Lehkost a dovednost, s nimiž ji následoval, jí napověděly, že je na lana a visuté hrazdy zvyklý. Byla si jistá, že kdysi sám vystupoval.

Třásla se tak silně, že se na žebříku jen stěží udržela. Vyrostla v cirkusu a na hrazdě se učila od raného věku. Byla na ni zvyklá stejně jako na kolo nebo na auto. Ale dneska v noci se chvěla, a nejen proto, že věděla, že ji chce Harding zabít. Bojovala ještě s něčím dalším než jen s panikou. Smysly měla jako v mlze.

Došlo jí, že ji vrah něčím omámil. Musel ji během večera otrávit, nejspíš při večeři. Všichni jedli stejné masové hašé a zeleninovou polévku podávanou ze stejných hrnců, ale Harding jí to mohl nasypat do jejího jídla.

Ten večer zůstala sama. Ostatní účinkující a klauni, trenéři zvířat, prodavači lístků a dělníci byli stále ve městě, oslavovali překvapivě úspěšnou štaci v Abbotsvillu. Ramseyho cirkus patřil k jedněm z mála putovních představení, která přežila nejhorší ekonomickou katastrofu, jež následovala po krachu na newyorské burze v roce 1929, ale potýkal se s finančními potížemi. Akciový trh se zhroutil před téměř deseti lety, ale většina země se stále snažila uniknout ze stínu deprese. Prodané lístky v posledním týdnu byly vzácnou výjimkou v jinak bezútěšné sezoně.

K ostatním se nepřidala a šla brzy do postele, protože se necítila dobře. Nemohla si dovolit onemocnět. Patřila k hlavní atrakci. Závisela na ní celá cirkusová rodina.

V hlavě se jí pomalu rozjasňovalo, ale srdce jí stále bušilo příliš rychle. Došplhala na vrchol žebříku a přešla na malou plošinu. Chytila se jedné kolmé tyče, která držela úzké prkno, na němž stála, a zhluboka se nadechla, aby si pročistila myšlenky.

Jediná dobrá zpráva představovala skutečnost, že už Harding nemohl dosáhnout na černý náhrdelník. Zarazil se o pár příček níž, jeho pás byl ve stejné úrovni jako plošina. Došlo jí, že se bojí vystoupat na prkno vedle ní. Moc prostoru tu nebylo. Možná se obával, že pak bude příliš zranitelný. Nebo se děsil možnosti, že by se ho pokusila vzít s sebou, až bude padat dolů.

Bez sítě.

„Je na čase vzlétnout,“ prohlásil Harding. Jednou rukou se přidržoval žebříku a druhou vytáhl nůž. Pomalu mávl ostřím ze strany na stranu, jako by se ji snažil zhypnotizovat.

„Když uděláš, co ti řeknu,“ pokračoval, „a jestli jsi na hrazdě vážně tak dobrá, jak všichni tvrdí, jestli jsi opravdická Létající princezna, nechám tě žít.“

V tu chvíli Amalie zaslechla vysoké tlumené hihňání. Vycházelo z potemnělého prostoru sedadel. Někdo je sledoval. Dneska v noci proti sobě měla ne jednoho, ale dva lidské netvory.

Nikdy nedej před publikem najevo, že se potíš.

„Oba víme, že mě žít nenecháš,“ namítla, zatímco se snažila potlačit strach a účinky omamné látky. „Něco takového si nemůžeš dovolit, protože vím, kdo jsi. Můžu tě identifikovat. Takže mě samozřejmě musíš zabít.“

„Leť, ty hloupá huso. Je to tvoje jediná šance. Jestli nepředvedeš, co umíš, podříznu ti krk a shodím tě z plošiny.“

Ze stínů se ozvalo další hihňání.

„Kdopak je ten tvůj kamarád v publiku?“ zeptala se.

„Jestli chceš žít, zavři pusu a leť.“

Nervy a smysly už měla trochu klidnější. Nacházeli se na jejím území. Byla Létající princezna. Hrazda byla její království. Tady vládla ona. A nikdy nepracovala se sítí.

„Jistě.“ Chytila tyč, jako by se připravovala na vystoupení. „Kolikrát už jsi tohle dělal? Říká se, že v posledních několika měsících byly zabity minimálně tři artistky. Zavraždil jsi je všechny sám? Nebo jsi potřeboval pomoc?“

„Leť, nebo zemři, princezno.“

Harding ji sledoval hadíma očima. Vycítila, že je však taky trochu rozrušený. Nedržela se scénáře. Na to nebyl zvyklý.

Pohrávala si s tyčí, zkoušela ji. Intuice artistky ji varovala, že něco není, jak má být. Harding určitě poškodil vybavení. Pokud se na hrazdu spustí, spadne dolů.

„Nepoletím pro tebe,“ prohlásila. „Jestli mě chceš zabít, budeš muset vylézt ke mně na plošinu. A na to nemáš kuráž.“

Harding zahřímal a zdolal posledních pár příček žebříku s nožem namířeným na její břicho.

„Nejdřív tě vykuchám,“ zavrčel.

V okamžiku, kdy přelézal ze žebříku na plošinu, byl nejzranitelnější, protože v jedné ruce musel držet nůž a druhou se zachytil tyče.

Své úžasné reflexy a smysl pro rovnováhu podědila po svém otci. Taky měla to, čemu její otec říkal intuice artisty. Teď se na ni spolehla.

Vrazila konec tyče hrazdy do Hardinga, zrovna když se po ní vrhl. Kov narazil do paže, v níž třímal nůž. Zbraň neupustil, ale útok ho překvapil a odklonil mu ruku. Minul ji o centimetry a napřáhl se na další ránu.

„Ty bláznivá mrcho,“ zařval Harding.

„Živím se létáním na hrazdě a dělám to bez sítě,“ odtušila. „Samozřejmě že jsem blázen.“

Praštila ho tyčí do ruky s nožem.

Zareagoval instinktivně, zvedl paži, aby úder odblokoval. Jenomže to byla finta. Amalie trhla tyčí zpátky a znovu zaútočila, kovovou částí mířila jako oštěpem.

Rozezleně upustil nůž a místo toho chytil tyč. Zatáhl za ni, aby ji vytrhl Amalii ze sevření.

V tom okamžiku ji pustila.

To Harding nečekal. Jednou rukou se stále přidržoval konstrukce po straně plošiny, ale ztratil rovnováhu. Instinktivně se chytil tyče, jako by ho dokázala udržet, kdyby spadl.

Přidržela se svislé podpěry po straně a vykopla, přičemž mu jednu nohu srazila z plošiny.

Zakymácel se na stranu, stále se držel tyče v zoufalé snaze nabýt rovnováhu.

Poškozené vybavení se zlomilo. Tyč vylétla z lan. Harding ji pustil, ale čekal o zlomek vteřiny déle, než bylo potřeba. Ve světě akrobacie, když jste pracovali bez sítě, znamenal zlomek vteřiny v načasování katastrofu.

Snažil se držet podpůrné tyče, ale teď už visel ve vzduchu. Dlaň ruky, za níž se držel, musel mít zpocenou přívalem paniky, takže mu tyč vyklouzla.

Svezl se z plošiny a zřítil se přímo dolů. Nocí zazněl náraz jeho těla, jež dopadlo na zem dole.

Potemnělý stan sevřelo děsivé ticho. Amalie se okamžik nedokázala ani pohnout. Byla fascinovaná pohledem na zhroucené tělo na podlaze.

Zvuk poplašených kroků ji vytrhl z transu. Vybavila si pozorovatele. Rychle se otočila a pátrala ve stínech. Koutkem oka zahlédla tmavou postavu rychle uhánějící uličkou mezi sedadly směrem k východu.

Pozorovatel zmizel do noci.

Musela se ze všech sil soustředit, aby se dostala po žebříku zpátky dolů. Než slezla na zem, třásla se tak silně, že se stěží udržela na nohou. Slyšela o artistech, kteří ztratili odvahu. Uvažovala, jestli se jí právě děje totéž. Co bude dělat, pokud nedokáže létat?

Hardingův nůž našla na zemi nedaleko od jeho těla. Velice pevně ho sevřela. Když se dostala k východu ze stanu, zaslechla hřmění vozidla, jež uhánělo plnou rychlostí. Zvuk se rychle ztrácel v noci. Pozorovatel utekl ze scény.

Mělo by ji to uklidnit. Dneska v noci se druhého útočníka nejspíš nemusí obávat. Jenže to taky znamenalo, že netvor, který se hihňal v očekávání jejího smrtelného pádu, je stále naživu.

2

Amalie poznala, že se stalo něco hodně špatného, když robot jménem Futuro přinesl na jeviště kufřík. Šlo jen o drobnost, cosi ve výrazu doktora Normana Pickwella nepůsobilo správně.

Pickwell stál na pódiu na druhé straně. Bylo mu hodně přes čtyřicet, měl pečlivě zastřižené vousy a zlaté brýle. Právě stroji nařídil, aby odnesl kufřík za oponu, nechal ho tam a vrátil se na jeviště s čajovým tácem.

Nikdo v divadle si zřejmě nevšiml překvapeného výrazu, který se mihl Pickwellovi ve tváři, když se Futuro objevil s kufříkem namísto tácu. Amalie ovšem strávila velkou část svého života předváděním nebezpečných kousků před zraky diváků. V téhle práci znamenal sebemenší špatný odhad ve vzduchu katastrofu. Intuici měla vybroušenou jako ostří žiletky.

Pickwell před chvílí přednášel publiku o divech budoucnosti, kdy většinu práce budou odvádět roboti. Nyní byl zřetelně nervózní.

Rychle se však vzpamatoval.

„Futuro, polož ten kufřík a zvedni vázu s květinami na tom stolku,“ nařídil.

Amalie pohlédla na svou tetu Hazel, která seděla vedle ní. Hazel uchváceně sledovala scénku. Očividně si nevšimla, že se na jevišti děje něco divného. Byla fascinovaná.

Robot připomínal svým tvarem člověka, s překvapivě elegantním hliníkovým tělem. Nevypadal jako jeden z těch hranatých, robustních výtvorů na obálkách Neuvěřitelných příběhů nebo Populární mechaniky. Hlava působila jako posmrtná maska nějakého starověkého egyptského faraona.

Skryté motory zavířily a zahučely, když Futuro poslechl Pickwellovy příkazy. Oči o velikosti světla baterky zazářily tajemným modrým svitem, když robot neohrabaně zamířil přes jeviště a odložil kufřík na stolek.

Zdálo se, že Futuro okamžik uvažuje, než zvedl vázu s květinami ve dvou kovových rukou.

Doktoru Pickwellovi se očividně poněkud ulevilo, ale Amalie měla dojem, že vynálezce stále působí trochu rozrušeně.

„Jak vidíte,“ oznámil Pickwell publiku, „Futuro je schopný provádět tolik úkolů, které člověk očekává od dobře vyškoleného majordoma. Dle mého názoru je můj vynález pouze prvním z mnoha mechanických lidí. V budoucnosti roboti osvobodí lidstvo od nebezpečné práce, kterou nyní provádějí v dolech, loděnicích a v továrnách.“

Muž v přední řadě vyskočil. „Chcete říct, že nás ty zatracený stroje připraví o práci? Jak si průměrný dělník vydělá na živobytí, když za něj budou makat roboti?“

Divadlem se neslo nesouhlasné mumlání. Palác byl elegantní místo ve velice elegantním městě Burning Cove. Publikum se skládalo především z lidí, kteří si zakoupili lístky, protože chtěli žasnout nad divy a především se bavit. Většina mužů měla na sobě večerní obleky. Ženy si oblékly úchvatné koktejlky a boty na podpatcích. Amalie měla podezření, že jen málo z těch, kteří sedí na sedadlech z rudého sametu, někdy pracovalo v nějakém dole, loděnici či v továrně.

Lístky na předvedení Futura byly drahé a nedaly se sehnat jen tak. S Hazel sem mohly přijít jen díky tomu, že jim vynálezce poskytl volné vstupenky. Doktor Pickwell bydlel v jejich nově otevřeném penzionu. Vynálezce byl ve skutečnosti první a dosud jediný host v penzionu Skrytá pláž.

Amalii zaujalo, že je v publiku řada význačných osobností městečka, včetně Olivera Warda, majitele největšího hotelu Burning Cove. Jeho žena Irene, reportérka Zpravodaje Burning Cove píšící o zločinech, seděla vedle něho. V ruce držela blok a tužku. Doprovázel je Oliverův strýc Chester Ward, který byl prý také vynálezcem. Chester se svými rozcuchanými šedivými vlasy a brýlemi vypadal spíš jako nějaký šílený vědec z jakéhosi hororového filmu. Ukázku sledoval se směsicí fascinace, a jak Amalie vycítila, i hlubokého podezření.

Luther Pell, majitel nejvyhledávanějšího nočního klubu jménem Ráj, zabíral sedadlo v druhé řadě. Ani Pell nebyl sám. Do divadla s ním přišli dva lidé. Amalie předpokládala, že ta sofistikovaná žena v elegantních šatech vedle něho bude Raina Kirková, jediná soukromá vyšetřovatelka v Burning Cove. Povídalo se, že spolu mají slečna Kirková a Luther Pell poměr.

Muž na sedadle po Pellově druhé straně byl cizinec. Amalii nepřekvapilo, že ho ani ona, ani Hazel nepoznávají. V městečku byly také nové. Neznaly tu spoustu lidí. Jenomže podle zvědavých a zamyšlených pohledů od okolního davu se dalo usuzovat, že ten cizinec nepatří mezi místní.

Protože to byl zřejmě Pellův známý, automaticky byl zajímavý a pravděpodobně i nebezpečný. Přece jen se šuškalo, že má Luther Pell kontakty v podsvětí. Pokud to byla pravda, dalo se usuzovat, že každý jeho přítel bude mít nějaké napojení na zločinecký svět.

„Robotů se nemusíme bát,“ prohlásil doktor Pickwell. Bylo jasné, že ho představa, že by umělí lidé nahradili dělníky, rozčilovala. Zvýšil hlas, aby byl slyšet přes mumlání davu. „Jen si představte, že by tyhle stroje mohly nahradit vojáky. Války budou v budoucnu vedeny roboty, ne lidskými bytostmi. Pomyslete na všechny ty životy, které budeme moct zachránit.“

„Jste blázen,“ zavolal někdo. „Chcete stvořit roboty, kteří dovedou zabíjet? Co když se tyhle vaše přístroje rozhodnou obrátit proti svým stvořitelům a pokusí se nás zničit?“

„Nebuďte směšný,“ vyštěkl Pickwell. „Roboti nejsou nic víc než jen mechanické stroje. V podstatě se nijak neliší od aut, která řídíme, nebo od rádií, díky kterým posloucháme zprávy.“

„Futuro mi připadá docela dost nebezpečný,“ vykřikl muž v přední řadě.

„Nesmysl,“ namítl Pickwell. „Dovolte mi předvést, jak může být Futuro užitečný. Futuro, jaká je předpověď počasí na zítřek?“

Robot odpověděl skřípavým, prázdným hlasem. „Ráno bude mlhavo, ale kolem poledního už vysvitne slunce a oteplí se. Není očekáván žádný déšť.“

Pickwell se obrátil na publikum. „Představte si, jaké by to bylo, kdybyste měli Futura k dispozici u sebe doma. Nepotrvá dlouho a budou existovat roboti, kteří dovedou vařit a uklízet a prát.“

Diváci už si však Pickwella nevšímali, protože se Futuro dal opět do pohybu.

„Co ta věc provádí?“ zašeptala Hazel.

„Nemám tušení,“ špitla Amalie.

Spolu s ostatními sledovaly, jak robot otevírá kufřík, který právě umístil na stolek. Pickwell si konečně uvědomil, že přišel o pozornost publika. Otočil se na pódiu, aby zjistil, co se děje u stolku.

Futuro sáhl do kufříku a vytáhl zbraň.

Publikum kolektivně zalapalo po dechu.

„Ne,“ vyjekl Pickwell. „Futuro, nařizuju ti, abys tu zbraň odložil.“

Robot stiskl spoušť. Dvakrát. Výstřely zahřímaly divadlem.

Pickwell sebou trhl pod nárazem kulek. Otevřel ústa, aby vykřikl, ale nedokázal promluvit. Pak se zhroutil na záda.

Futuro klidně odklapal z jeviště a zmizel za oponou.

Amalie ohromeně zírala na nehýbající se postavu na pódiu. Je to jen trik, pomyslela si. Musí jít o nějakou bizarní šarádu, která má diváky šokovat.

Většina lidí si očividně myslela totéž. Zůstávali na svých místech a ani se nehnuli. Tvářili se ohromeně.

Ne všichni však byli ztuhlí šokem. Amalie zahlédla koutkem oka pohyb. Když se otočila, zjistila, že Luther Pell a ten cizinec, který ho doprovázel do divadla, opustili svá místa a míří ke schůdkům na jeviště. Pohybovali se rychle, skoro jako by očekávali nějaké potíže.

Když dorazili na pódium, přidal se k nim Oliver Ward, který kráčel s překvapivou rychlostí vzhledem k tomu, že znatelně napadal na nohu a musel používat hůl. Jeho žena Irene mu byla v patách. V ruce držela zápisník.

Luther Pell a ten cizí muž zmizeli za oponou. Ward si klekl vedle Pickwella a rozepnul vynálezcovo smokingové sako, aby odhalil krví nasáklou bílou košili.

Manažer divadla očividně sledoval ukázku z poslední řady. Přihnal se prostřední uličkou.

„Je tu nějaký doktor?“ zavolal.

Amalie uviděla, jak se zprostředka uličkou rychle blíží jakýsi muž ve středním věku.

„Já jsem lékař,“ prohlásil hlasitě. „Zavolejte na pohotovost.“

Manažer zmizel v postranních dveřích, nejspíš hledal telefon.

Ward se na jevišti oběma rukama snažil zastavit krvácení. Doktor k němu přistoupil a rychle se pustil do ošetření.

Zpoza opony se vynořil Luther Pell. Podíval se na Olivera Warda a zavrtěl hlavou. Ward se tvářil pochmurně.

Zpoza závěsu konečně vyšel i ten cizinec. Zrovna sahal do bílého večerního saka. Amalie zahlédla cosi kovového, než elegantně střižený kus oděvu spadl zpátky na místo.

Trvalo jí pár vteřin, než jí došlo, čeho byla právě svědkem. Pak pochopila. Jako každý pořádný člen zločinecké bandy přišel přítel Luthera Pella do divadla ozbrojený.

3

„Tohle je katastrofa,“ konstatovala Hazel. „Jsme zruinované. Naprosto zničené. Takovou hrůzu prostě nemůžeme přežít.“

„Nějak to vyřešíme,“ namítala Amalie. „Musíme to nějak vyřešit.“

„Ne,“ kvílela Hazel, „skončily jsme. Pamatuj na má slova, zítra ráno budou všichni v městečku tvrdit, že je tohle místo doopravdy prokleté. Takové řeči nemůžeme přežít.“

Přešla přes vznosně vybavený přijímací pokoj vily a zastavila se před černou lakovanou skříňkou s alkoholem. Popadla lahev koňaku, vytrhla zátku a nalila si štědrou dávku do skleničky. Napila se na posilněnou a přelétla okolí pohledem.

„Zatraceně,“ vydechla. „Všechno to vypadalo tak dokonale.“

Když šlo o drama, pomyslela si Amalie, Hazel Vaughnovou nedokázala předčit žádná hollywoodská herečka. Kdysi bývala hlavní hvězdou Ramseyho cirkusu, jednou z Úžasných létajících Vaughnových. Okouzlovala diváky svými odvážnými kousky. Nyní byla ve středním věku, ale stále věděla, jak si získat publikum.

Amalie se podívala na koňak a usoudila, že by si dala taky. Zvedla se z masivní kožené pohovky a přešla ke skříňce s alkoholem. Vzala lahev a nalila si dvojitého panáka.

„Víš, co se říká o tom, že je něco příliš dobré, než aby to byla pravda,“ prohodila.

„Kdybychom měly peníze, najala bych si právníka a zažalovala toho realitního makléře, který nám tenhle dům prodal.“

„No, žádné peníze nemáme, a stejně pochybuju, že bychom vyhrály.“ Amalie se rozhlédla po velké místnosti. „Vážně je to tu pro penzion, který jsem si představovala, ideální.“

Navzdory blížící se katastrofě staré sídlo milovala. Stále nemohla uvěřit, že jí patří tak nádherný vysněný dům. Velká vila na Ocean View Lane vypadala, jako by byla postavena na objednávku do nějakého hollywoodského filmu, jako scéna ze sluncem zalitého Středomoří. S prostornými pokoji s vysokými stropy, masivním kamenným krbem, obkládanými zdmi a kouzelnými kachličkami to byl nádherný příklad obnoveného španělského koloniálního stylu. Korunovaný nízkou střechou s červenými taškami se dům tyčil do výšky tří pater na rozlehlých pozemcích obehnaných zdí.

Zahrada byla bujná a zelená. Vzduch voněl po pomerančovnících a grapefruitovnících. Stíněný altánek porostlý vinnou révou poskytoval příjemné útočiště. Za domem se nacházela prosklená zimní zahrada a široké nádvoří, které představovalo překrásné prostředí, kde mohli hosté posnídat a dát si čaj.

Dvě patra nad přízemím byla navržena tak, aby se do nich vešlo značné množství hostů hollywoodského magnáta, který tu chtěl pořádat opulentní večírky.

Dechberoucí scénu doplňovaly výhled na třpytící se Pacifik a snadný přístup k ukryté pláži.

Dokonalé, pomyslela si Amalie. Až na tu pitomou kletbu.

„Ten makléř tě měl varovat ohledně minulosti vily,“ prohlásila Hazel. „Kdybys věděla, že tu před pár měsíci skočila ze střechy slavná hollywoodská věštkyně, nikdy bys ji nekoupila.“

„To se pleteš, Hazel.“ Amalie usrkla koňaku a zároveň zvedla ruku. „Stejně bych do toho šla. Tak neuvěřitelnou příležitost jsem nemohla odmítnout.“

Do vily vložila celé malé dědictví, které získala po smrti rodičů. Penzion prostě musí začít fungovat.

„Jediný důvod, proč byl majitel ochotný prodat to tu tak lacino, byl ten, že moc dobře věděl, že za dům moc nedostane, když ze střechy skočila ta věštkyně, madam Zolanda,“ odtušila Hazel.

„Lidi za čas zapomenou, že tu někdo umřel.“

„Možná,“ připustila Hazel. „Ale když byl teď zavražděn náš první platící host svým vlastním robotem před očima přeplněného divadla, nikdy už se u nás nikdo neubytuje.“

Amalie se vypjala v ramenou. „Nemáme na výběr, musíme prostě zjistit, jak zařídit, aby to tu fungovalo. Najdeme nějaký způsob, jak udělat ze Skryté pláže to nejlepší místo, kde se v Burning Cove ubytovat.“

„Máš nějaké nápady?“

„Teď ne, ale určitě mě něco napadne.“ Amalie se znovu napila a postavila skleničku. „Mezitím půjdu nahoru a porozhlédnu se v Pickwellově pokoji.“

„Je po půlnoci,“ namítla Hazel. „Jeho věci můžeme sbalit zítra. Není kam spěchat.“

„Vsadím se, že hned zítra ráno přijde policie,“ podotkla Amalie. „Chci si ten pokoj prohlédnout, než se tu objeví.“

Hazel na ni zírala. „Policie?“

„Jestli to Pickwell nepřežije, bude to oficiálně vražda.“

„Vražda spáchaná robotem.“ Hazel se otřásla. „Člověku z toho běhá mráz po zádech, to tedy ano. Bylo to jako z nějakého hororu.“

Amalie se nad tím na okamžik zamyslela. „Ano, to tedy bylo, že?“

„Nikdy nezapomenu na to, co se dneska večer stalo na tom jevišti. Pořád nemůžu uvěřit, že ten přístroj zabil svého stvořitele.“

„Taky je mi zatěžko to pochopit,“ přikývla Amalie.

Zašla za nablýskaný dřevěný pult, který se s Hazel rozhodly používat jako recepci, a otevřela dveře do malé kanceláře, jež kdysi sloužila jako šatna. Sundala klíč z mosazného háčku.

„Co čekáš, že tam najdeš?“ zeptala se Hazel.

„Nemám tušení.“ Amalie přešla lobby k velkému schodišti. Zastavila se s jednou rukou na zdobeném sloupku a ohlédla se na Hazel. „Ale nemůžu na ten dnešní večer zapomenout.“

„To jistě nikdo.“ Hazel přimhouřila oči. „Co ti přesně dělá starosti? Tedy kromě faktu, že nejspíš do měsíce zbankrotujeme.“

„Sama jsi to řekla – ta vražda vypadala jako vystřižená z nějakého hororu.“

Hazel se chystala dolít si koňak. Zaváhala. „Což znamená?“

„Filmy jsou propracované iluze, které mají oklamat publikum. Možná bychom neměly věřit všemu, co si myslíme, že jsme dneska večer viděly na jevišti.“

„Hmm.“ Hazel vypadala zaujatě. „Myslíš, že doktor Pickwell předstíral vlastní vraždu?“

Amalie pomyslela na pochmurné výrazy, jež zahlédla na tvářích Olivera Warda a Luthera Pella. Pak si vybavila toho cizince, který měl pod večerním sakem ramenní pouzdro.

„Jsem si téměř jistá, že Pickwell byl dneska večer zastřelen opravdovými kulkami,“ prohlásila. „Ale pochybuju, že za to může ten robot.“

„Jak to můžeš říct? Viděly jsme, jak ta věc Pickwella zastřelila.“

„Možná jsme viděly, co jsme vidět měly. Zamysli se nad tím, Hazel. Obě víme, jak je snadné publikum oklamat.“

„To je pravda. Ale ta krev vypadala opravdicky.“

„V tom s tebou souhlasím.“

Hazel sešpulila rty. „Nemyslíš, že je zvláštní, že ty dvě pochybné figury, Pell a jeho přítel, byly první, kdo se přihnal na pódium?“

„Oliver Ward a jeho žena taky vyrazili na jeviště.“

„Jistě, ale Irene Wardová je reportérka. Dává smysl, že toužila po příběhu a že na ni její manžel chtěl dohlédnout. Nemohli tušit, jestli se ten robot nevrátí a nezastřelí někoho dalšího. Ale proč se do toho pletli Pell a ten cizinec?“

„Nemám tušení,“ připustila Amalie.

Hazel si těžce povzdechla a sesula se do velkého křesla. Zachmuřeně zírala do vyhaslého krbu.

„To nejspíš znamená, že za ten pokoj nedostaneme zaplaceno,“ prohlásila. „Mrtvola nám žádné peníze nedá.“

„Nevíme jistě, že je Pickwell mrtvý,“ namítla Amalie ve snaze o optimistický přístup. „Za chvíli jsem zpátky.“

„Nepospíchej. Nemáme přece vilu plnou hostů, o které bychom se musely starat.“

Amalie rychle vyšla schody. Celkově vzato to byl velice podivný večer. Nechtěla to přiznat, ale Hazel měla nejspíš pravdu. Možná že jim dnešní katastrofa v Paláci pokazí budoucí podnikání.

Když došla na odpočívadlo, zahnula a zamířila do chodby. S Hazel daly Pickwellovi to nejlepší apartmá ve vile.

Tedy druhé nejlepší apartmá.

Přesněji řečeno, číslo šest nebyl nejluxusnější pokoj v sídle. Tohle označení náleželo apartmá, které používala madam Zolanda, a po krátkém prozkoumání došly s Hazel k závěru, že ho hostům pronajímat nebudou. Její věci – barevné oblečení, osobní věci, šperky, kostýmy a boty – tu stále byly.

Předchozí majitel vily nařídil realitnímu makléři, aby dům prodal se vším, co se v něm nachází. Když Amalie nemovitost zakoupila, stala se novou majitelkou všeho, co se povalovalo v Zolandině apartmá. Uvnitř nebylo nic doopravdy cenného, jen pár hezkých šperků a šátků a toalet z drahých látek. S Hazel měly v plánu diskrétně prodat nějaké náušnice či náramek nebo možná turban či šaty, pokud by finanční situace penzionu byla doopravdy zoufalá.

Právě se chystala vsunout klíč do zámku čísla šest, když zaslechla tlumené hřmění silného motoru zahýbajícího na příjezdovou cestu. Pozorně se zaposlouchala. Nějaké drahé auto, usoudila. Takže nepatří policii.

Vešla do potemnělého pokoje a přeběhla koberec k francouzským dveřím vedoucím na malý balkonek.

Zhluboka se nadechla, otevřela dveře a vyšla ven. Dávala pozor, aby nepohlédla přímo do hustých stínů zahrady, chytila se zábradlí z tepaného železa a soustředila se na dlouhou příjezdovou cestu.

Noc prořezávaly dvojí paprsky oslnivých reflektorů rychle se blížících ke vstupu do vily.

Zaplavilo ji zlé tušení. Byla si celkem jistá, že ten, kdo je za volantem sporťáku, nepřináší dobré zprávy.

Rychle se vrátila dovnitř, zastavila se, aby zavřela balkonové dveře, a vyšla na chodbu. Zvonek u dveří se ozval ve chvíli, kdy dorazila na vrcholek schodiště. Uviděla, jak Hazel pospíchá k hlavním dveřím.

„Kdopak to asi může být?“ mumlala Hazel. „Zní to jako drahé auto. Možná někdo, kdo právě přijel z L. A. a chce si pronajmout pokoj, protože hotel Burning Cove je plný. Třeba ještě máme přece jen šanci.“

„Hazel, počkej…,“ ozvala se Amalie.

Jenomže už bylo pozdě. Hazel otevírala velké vstupní dveře.

„Vítejte v penzionu Skrytá pláž,“ zanotovala. „Máte štěstí. Myslím, že máme ještě jeden volný pokoj… Ach.“

Z místa nahoře na schodech Amalie viděla muže stojícího na předních schodech. Šokovaně ztuhla, když ho poznala. Ve dveřích se tyčil tajemný společník Luthera Pella, cizinec, který měl pod večerním sakem zbraň.

„Děkuju vám,“ řekl. „Omlouvám se, že vás ruším v tuhle hodinu. Jmenuju se Matthias Jones. Můžu jít dál?“

Z jeho hlasu, temného a neobvyklého, vstaly Amalii chloupky na krku. Nikdy takhle na hlas nějakého člověka nereagovala. Nejspíš by jí to mělo dělat starosti.

„No, už jste tady,“ konstatovala Hazel, již nepůsobila jako laskavá hostitelka. „Takže klidně pojďte dál.“

„Děkuju vám,“ řekl Matthias.

Vešel do hlavní haly a zdvořile kývl hlavou k Hazel. Pak odhodil zdvořilost a okamžitě přesunul pozornost na Amalii. Sledoval ji, jak sestupuje ze schodů, s výrazem, v němž se jaksi mísily chladný zájem s ještě chladnějším odhodláním. Intuice ji varovala, že se snaží rozhodnout, jestli pro něho bude představovat nějaký problém.

Mohla mu klidně říct, že odpověď zní ano.

Což je fér, usoudila. Sama totiž dospěla k závěru, že on potíže představuje.

Matthias Jones byl štíhlý, s širokými rameny a tím typem pevných divokých rysů, které by nikdo nepopsal jako pohledné. Výrazný nos, zarputilá čelist a pronikavé jantarové oči se daly spíš popsat jako predátorské. Nebyl neobvykle vysoký, přesto nějak dominoval místnosti.

Na sobě měl stejné oblečení jako předtím – stejné kalhoty s puky, stejnou bílou košili, stejného černého motýlka. Také měl stejné večerní sako, jež bylo zručně ušité tak, aby skrylo ramenní pouzdro. Což znamenalo, že má nejspíš stále svoji zbraň.

Byla si docela jistá, že neodejde, dokud nebude chtít. Matthias Jones působil jako nehybný předmět a ohromná síla zároveň.

„Jak vám můžeme pomoct, pane Jonesi?“ zeptala se chladným, klidným, ovládaným hlasem profesionální majitelky penzionu.

„Pochopil jsem, že doktor Norman Pickwell byl ubytovaný zde,“ prohlásil Matthias. „Chci se porozhlédnout po jeho pokoji.“

Hazelin krátký okamžik naděje se proměnil v hluboké podezření. „Vy jste od policie?“

Cirkusáci a policisté za sebou měli dlouhou historii napjatých vztahů, mírně řečeno. Když do nějakého města dorazil cirkus, bylo pro policii příliš snadné svést na cestující umělce všechny zločiny, k nimž došlo, když byli poblíž. Ukradl vám někdo peněženku, zatímco jste sledovali provazochodce vysoko ve vzduchu? Zmizelo vám něco ze zadní verandy? Můžou za to lidi od cirkusu.

„Ne,“ odpověděl Matthias. „Nejsem polda. Dělám laskavost jistému příteli.“

Ta informace by jí měla přinést úlevu, pomyslela si Amalie. Místo toho však jen potvrdila její předchozí podezření. Matthias Jones byl pravděpodobně napojený na podsvětí.

„Pokud nejste detektiv,“ prohlásila, „proč bych vás měla pouštět do pokoje doktora Pickwella?“

Matthias ji pozoroval očima, jež neprozrazovaly nic kromě ledově chladného sebeovládání.

„Pickwell to nezvládl,“ prozradil. „Zemřel v sanitce cestou do nemocnice.“

Hazel si povzdechla. „Ach bože.“

Amalie neodtrhla pohled od Matthiase.

„Aha,“ řekla. „To je mi moc líto. Ale stále nechápu, proč bychom vám měly dovolit prohlédnout jeho věci.“

„To je dlouhý příběh, o který se s vámi nemůžu podělit. Můžu vám jen prozradit, že jsem na stopě jistého vraha. Mám důvod se domnívat, že dnes večer zavraždil Pickwella.“

Hazelino obočí vylétlo vzhůru. „Takže jste detektiv?“

„Myslel jsem, že jsem se vyjádřil jasně,“ prohlásil Matthias. „Nejsem od policie. Provádím vyšetřování pro jednoho přítele.“

Amalie ho pozorovala. „Jste soukromý vyšetřovatel?“

„Něco takového.“

„A co vůbec chcete vyšetřovat?“ nechápala Hazel. „Doktora Pickwella zastřelil Futuro, ten robot. Celé jsme to viděli. Všichni v publiku jsou svědci, včetně vás.“

„Robot stiskl spoušť zbraně,“ prohlásil Matthias. „Ale já si jsem jistý, že to celé zinscenovala osoba, po které pátrám.“

„Jak je to možné?“ zeptala se Amalie.

„Nevím,“ přiznal Matthias. „S trochou štěstí bude v Pickwellově pokoji něco, co tu otázku zodpoví.“

Sáhl do vnitřní kapsy. Amalie přestala dýchat.

Jenže Matthias nevytáhl zbraň. Místo toho jí podal kartičku s telefonním číslem.

„Zavolejte na tohle číslo,“ řekl.

Znovu začala dýchat. „Kdo bude na druhé straně?“

„Detektiv od policie v Burning Cove. Jmenuje se Brandon. Má na starosti vyšetřování Pickwellovy smrti. Ujistí vás, že mám povoleno prohlédnout Pickwellův pokoj.“

Amalie pohlédla na Hazel, která jen pokrčila rameny.

„Zavolej tam,“ vybídla ji Hazel. „Nepotřebujeme žádné potíže.“

Amalie přešla místnost k recepci a zvedla sluchátko bílozlatého telefonu. Zdobený telefon, spolu s ostatním vybavením, patříval k vile.

Vytočila číslo. Na druhé straně se ozval strohý mužský hlas.

„Brandon. Vraždy.“

Amalie zaslechla v pozadí klapání psacího stroje a mužské hlasy.

„Tady Amalie Vaughnová z penzionu Skrytá pláž,“ ohlásila se. „Je tu pan Matthias Jones. Tvrdí, že má právo prohlédnout pokoj, ve kterém byl ubytovaný doktor Pickwell. Je to pravda?“

„Jo,“ zabručel Brandon. Zněl vyčerpaně. „Ukažte Jonesovi, co bude chtít.“

„Já to nechápu,“ namítla Amalie. „Jestli jde o policejní záležitost, proč vyšetřování neprovádíte vy nebo někdo jiný z oddělení?“

„Protože to není policejní záležitost, díky Všemohoucímu. Jde o soukromou věc Luthera Pella. To znamená, že lidi jako vy a já od toho chceme být tak daleko, jak to jen půjde. Rozumíte?“

„Ano,“ přikývla Amalie, „rozhodně rozumím. Nic by se mi nelíbilo víc než držet se dál od věcí Luthera Pella, ale zdá se, že jsem přistála přímo uprostřed nich.“

Na druhé straně linky se ozval dlouhý povzdech.

„Já vím. Je mi to líto, slečno Vaughnová. Chcete radu? Spolupracujte s Jonesem. Čím dřív prohlédne Pickwellův pokoj, tím rychleji vás nechá na pokoji.“

„Děkuju za velice nápomocnou radu, detektive Brandone.“

Vrátila sluchátko do vidlice a zadívala se na Matthiase Jonese.

„Pojďte za mnou,“ prohlásila.

„Díky,“ řekl Matthias. „Cením si vaší spolupráce.“

„Mně neděkujte. Hazel a já jsme v městečku nové, ale už jsme tu natolik dlouho, abychom věděly, jak to tu funguje. Jste přítel Luthera Pella a Pell patří k lidem, kteří tohle město ovládají. To znamená, že taky ovládá policejní oddělení Burning Cove.“

„Myslím, že to je trochu přehnané tvrzení.“

„Ne, pane Jonesi,“ odtušila Amalie. „To je realita života tady v Burning Cove.“

4

Amalii Vaughnové se nelíbil. Teprve ho poznala, ale už došla k závěru, že stejně jako Luther má konexe v podsvětí.

A měla pravdu.

Toužil jí říct, že existují jisté polehčující okolnosti, ale z předchozí zkušenosti věděl, že snažit se vysvětlit svou osobní situaci není snadné. Dilema spočívalo v tom, že jí nemohl poskytnout příliš informací z několika důvodů. První byl ten, že pokud nebyla zapletená do Pickwellovy vraždy, nechtěl ji do toho zatahovat ještě víc. Čím méně věděla, tím líp pro ni, alespoň prozatím.

Druhý důvod, proč jí nemohl říct, co se děje, spočíval v tom, že zatím nemohl tušit, jestli jí může důvěřovat.

Nicméně si dovolil obdivovat výhled, když ji následoval po působivém schodišti nahoru. Pohybovala se s plynulou elegancí, jistým krokem a s hbitostí, jež ho nutily myslet na kočky a baleríny. Luther se zmínil, že až donedávna pracovala jako artistka na visuté hrazdě. Bez problémů tomu věřil. Cosi v jejích inteligentních, pozorných, oříškovozelených očích mu napovídalo, že stejně jako kočkovité šelmy a tanečnice moc dobře ví, jak správně přistát na všech nohách, ať už jsou čtyři, nebo dvě.

Na sobě měla rozevláté žluté šaty, které zdůrazňovaly její pružnou štíhlou postavu, a páskové boty na podpatcích podtrhující její úžasné kotníky. Kávově hnědé vlasy měla rozdělené na jedné straně a spadaly jí ve vlnách na ramena.

Na odpočívadle ho zavedla do chodby a otevřela dveře čísla šest. Vstoupila do pokoje a zastavila se, aby rozsvítila.

Krátce přelétl apartmá pohledem. Bylo draze vybavené působivou postelí a polstrovaným koženým ušákem. Na zdi nad prádelníkem viselo hezké zkosené zrcadlo. Dveře do koupelny byly pootevřené a odhalovaly spoustu lesknoucích se zelených a černých kachliček. Na polici leželo zavazadlo.

„Nevypadá to, že by bylo něco narušeno,“ konstatoval. „To je dobře.“

„Bože, musím vám říct, jak moc jsem šťastná, že si nemyslíte, že bych ukradla věci svého hosta,“ ozvala se Amalie.

Z každého slova odkapávala kyselina. Nebylo třeba žádného nadpřirozeného talentu, aby mu došlo, že je víc než trochu naštvaná.

„Pardon,“ řekl. „Jen konstatuju fakta. Neberte to osobně.“

Ledově se na něho usmála. „Věřte mi, Jonesi, tohle beru velice osobně.“

Atmosféra mezi nimi byla napjatá a situace se rychle horšila. To mu nijak nepomůže. Snažil se přijít na něco, čím by ji uklidnil, ale nikdy moc neuměl okouzlovat lidi, většinou proto, že tato konkrétní dovednost vyžadovala jisté množství lhaní. Byl skvělý lhář – vlastně vynikající. Ale raději se tomu vyhýbal, když to bylo možné. Na svůj talent na lhaní pohlížel stejným způsobem jako na zbraň – jako na užitečný nástroj, který se hodilo mít po ruce, když bylo potřeba, ale nic, na co by se člověk chtěl spoléhat neustále.

„Vyřídím to, jak nejrychleji to půjde,“ slíbil.

„Jen do toho.“ Amalie mávla rukou po pokoji. Pak zkřížila paže a opřela se ramenem o zeď. „Budu se ale dívat. Nemůžu vědět, že jste se nevetřel do mého domova a na pracoviště, abyste mohl prohrabat Pickwellovy věci a posloužit si k pár položkám.“

To bolelo, hlavně proto, že to obvinění bylo částečně pravdivé.

„Myslel jsem si, že mě Brandon očistil,“ prohlásil Matthias.

„Brandon nic takového neudělal. Jen řekl, že vy a Luther Pell spolu pracujete. Pro vaši informaci, beru to jako varování, ne jako důkaz vašeho ryzího charakteru.“

„Nevěříte ani Lutheru Pellovi?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala, ale slyšela jsem, co se o něm povídá. Je jasné, že jeho slovo má v tomhle městě velkou váhu, minimálně co se týče místní policie.“

Matthiasovi došlo, že zatíná zuby, ale neměl čas ji přesvědčovat, že je Pell poctivým členem komunity. Vlastně bylo dost pochybné, že by mu uvěřila, protože Luther Pell nebyl tak úplně čistý jako nově napadaný sníh. A já taky nejsem, pomyslel si.

Vzdal tedy tuto snahu a soustředil se na zavazadlo. Bylo odemčené, což mu napovědělo, že uvnitř nenajde nic užitečného. Když ho otevřel, spatřil pár kousků pečlivě složeného spodního prádla, čistou košili a taštičku s toaletními potřebami, která obsahovala směsici mužských věcí včetně sady na holení.

Amalie se odtrhla od zdi, spustila paže a přistoupila blíž ke kufru.

„Nevybalil si všechny věci,“ všimla si. Zněla překvapeně. „Připadal mi velice napjatý a nervózní.“

„Prozradil vám, jak dlouho tu chce zůstat?“ zeptal se Matthias.

„Rezervace byla na dvě noci. Tvrdil, že po vystoupení očekává spoustu pozornosti, a chtěl být k dispozici reportérům. Pickwell byl můj úplně první host. Bohužel jsem po něm nežádala platbu předem.“

Matthias vytáhl z kapsy nožík, otevřel ho a rozřízl podšívku kufru.

„Co to děláte?“ vyjekla Amalie. „To je majetek doktora Pickwella.“

„Říkal jsem vám, že je Pickwell mrtvý.“

„Ano, ovšem to neznamená, že můžete ničit jeho věci. Zítra sem nejspíš dorazí jeho příbuzní a budou si je chtít vzít. Co jim mám říct, až zjistí, že někdo rozřezal jeho zavazadlo?“

„Pošlete je za mnou.“

Nezdálo se, že by kufr obsahoval falešné dno nebo nějakou tajnou přihrádku. Přistoupil ke skříni. Když ji otevřel, uviděl námořnicky modré sako a krémově zbarvené kalhoty.

„Tohle měl na sobě, když včera přijel vlakem,“ prozradila Amalie. „Pamatuju si, že jsem se ho ptala na toho robota. Řekl mi, že ho nechal poslat v dřevěné bedně, kterou do divadla odvezl jeho asistent.“

Matthias se na ni podíval. „Ten asistent se jmenuje Charlie Hubbard. Dneska večer zmizel. Policie ho hledá. Rezervoval Pickwell pokoj i pro Hubbarda?“

„Ne, alespoň ne v mém penzionu. Říkal, že asistent zůstane s robotem celou dobu až do ukázky. Měla jsem dojem, že Hubbardovým úkolem je Futura hlídat.“

„Zajímavé.“

„Pickwell možná Hubbarda ubytoval v nějakém méně drahém hotelu nebo motelu. Skrytá pláž není zrovna nejlacinější zařízení ve městě,“ vysvětlila Amalie. „Myslí si policie, že měl něco společného s tím, že Futuro Pickwella zavraždil?“

„Buď byl do toho Hubbard zapletený, nebo měl tu smůlu, že byl nevinný přihlížející, který věděl příliš mnoho. Je jedinou osobou, která mohla vědět, co se děje v zákulisí.“

„Za oponou nikdo jiný nebyl?“

„Ne, jenom Hubbard. Manažer Paláce říkal, že Pickwell trval na tom, aby měl do zákulisí přístup jenom jeho asistent.“

„Pickwell se nejspíš bál, že by někdo Futura ukradl,“ uvažovala Amalie.

„O tom pochybuju. Ta věc musí vážit přinejmenším dvě stě liber. Nebylo by snadné odnést ho, aniž by člověk vyvolal spoustu pozornosti. Víte, jak to nejspíš bylo? Hubbard je do té střelby nějak zapletený. Byl poslední osobou, která měla k robotovi přístup. Tak či onak pochybuju, že bude žít dlouho.“

„Proč to říkáte?“ zašeptala Amalie ohromeně.

„Odehrál svoji roli a už ho není potřeba.“

„Kdo ho nepotřebuje?“

„Zapomeňte na to,“ řekl Matthias. „Kolik zavazadel měl Pickwell s sebou, když se ubytoval?“

Amalie se soustředila, očividně se snažila posbírat myšlenky. „Dvě. Pomáhala jsem mu s nimi. Jedno byl ten kufřík, který přinesl robot na jeviště. Byl velice těžký. Doktor Pickwell se vyděsil, když jsem ho chtěla zvednout. Trval na tom, že ho nahoru vynese sám. Myslela jsem si, že se jen chová jako gentleman.“

„Ne, chránil to, co bylo uvnitř. Nechtěl ho pustit z dohledu, ani na okamžik.“

„Tvrdil, že obsahuje nějaké vybavení, které potřebuje na ukázku. Proč se tak zajímáte o Pickwellova zavazadla?“

„Protože v téhle záležitosti je zřejmě spousta kufrů.“

Amalie se otřásla. „Je to celé bizarní. Pořád nemůžu uvěřit, že doktora Pickwella zavraždil robot.“

„Ani já ne.“

Amalie se na něho zamyšleně zadívala. „Tak co se přesně dnes večer stalo?“

„Nevím, ale mám v úmyslu to zjistit,“ prohlásil.

Dál metodicky procházel pokoj, otevíral zásuvky, nakoukl pod postel, sundal polštářky z křesel a prohlédl zadní stranu závěsů. Byl si však zatraceně jistý, že je to celé zbytečné. Přesto se musel ujistit.

Když skončil, zašel do koupelny a celý proces zopakoval.

Amalie se zastavila ve dveřích. „Víte, kdybyste mi řekl, co přesně hledáte, možná bych vám mohla pomoct.“

Otevřel skříňku. „Hledám něco, cokoliv, co by mi poskytlo stopu.“

„To mi moc nepomohlo.“

„Já vím.“

„Děláte takové věci často?“

Pohlédl na ni. „Jaké věci?“

„Že vtrhnete k někomu domů a hrabete se ve věcech, aniž byste tušil, po čem pátráte?“

„Jen když se nudím a nenapadá mě nic zajímavějšího na práci.“

Tak. To nebyla lež, ale sarkasmus. V tom je rozdíl. Záleží na tom, jak se na to člověk dívá.

Amalie se k němu otočila zády, vyšla z koupelny a zastavila se ve vedlejším pokoji se zkříženýma rukama.

Za chvíli přestal s hledáním a postavil se doprostřed ložnice, snažil se nad vším zamyslet z nového úhlu. Bylo obtížné logicky uvažovat, protože ho Amalie pozorovala, jako by očekávala, že ukradne ručníky.

„Zřejmě jste nenašel to, pro co jste sem přišel,“ konstatovala.

„Ne.“

„Je mi jasné, že se mi nehodláte svěřovat, ale myslím, že mi dlužíte odpověď alespoň na jednu otázku.“

„Záleží na otázce.“

„Jste jediná osoba, která tohle záhadné něco hledá? Nebo si máme s Hazel dělat starosti, že se u našich hlavních dveří objeví ještě někdo další a bude se dožadovat přístupu do pokoje doktora Pickwella?“

Uvažoval nad tím přibližně půl vteřiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na hraně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.