Nečíst

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Miroslav Krobot

Miroslav Krobot: Nečíst – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bizbooks

Brno 2020

Hance, Lence,

Honzovi a Vojtovi

Miroslav

Krobot

nečíst

Kapitola první
—
I. část

O Welzlovi

1961

Chlapeček leží s dědou na gauči v kuchyni a poslouchá rádio. Je neděle po obědě a Karel Höger čte na pokračování příhody Eskymo Welzla. V chlapečkově představě je Eskymo současně skutečný hrdina i pohádková postava a ještě k tomu je veselý a vtipný. A mluví, jak se mluví u nich v Bludově nebo Vyšehoří.

Kurzívu spíš nečíst, zeměpis:

— Bludov, obec s 3100 obyvateli, Olomoucký kraj, okres Šumperk, rodná obec chlapečkovy maminky.

— Vyšehoří, obec s 254 obyvateli, Olomoucký kraj, okres Šumperk, rodná obec chlapečkova tatínka.

1963

Ve škole se učí, že Zábřeh je nejen okresní město a významný železniční uzel, že zde žil zlý feudál Tunkl, proti kterému se poddaní spravedlivě bouřili, ale že je to také rodné město slavného spisovatele a cestovatele Jana Welzla. Dědeček z otcovy strany potvrzuje, že když byl malý, Welzl v Zábřehu osobně byl. Bydlel v hospodě U Morávků, denně se tam „lemtalo“ pivo a bylo tam plno, protože Welzl vyprávěl ty svoje „pohádky“.

1968

Chlapeček maturuje a je zvědavý, kdo vede anglickou hitparádu, na japonském magnetofonu si s kamarády přehrává Creedence Clearwater Revival a aktivně se účastní jednání vlády Svobodné republiky Králický Sněžník. Vycházejí Welzlovy Ledové povídky a chlapeček je čte, stejně jako již předtím osahané vydání Těsnohlídkova Eskymo Welzla.

Tuto kurzívu spíš číst, možná je vtipná:

Svobodná republika Králický Sněžník je název státního útvaru, jehož centrem je druhá nejvyšší hora Moravy Králický Sněžník ( 1 424 m n. m. ) a přilehlá území až po pivovar Holba v Hanušovicích na jihu. Založena byla studenty gymnázia v Zábřehu na Moravě. Přesná rozloha nebyla nikdy zaměřena a obyvatelé žijí často v omylu, že jsou obyvateli České republiky. Malé povědomí o existenci SRKS je zapříčiněno tím, že nejdůležitější zákony SRKS jsou zásadně schvalovány menšinou hlasů, což vede k nepochopení nebo zesměšňování. Při hlubším zamyšlení je jasné, že se jedná o bezkonkurenčně nejdemokratičtější metodu schvalování zákonů v dějinách lidstva.

1969

Z chlapečka je student divadelní režie na JAMU v Brně. Má dlouhé vlasy a kouří bulharské cigarety BT a chodí do hudebního klubu Šelepka. Ve druhém ročníku ho napadne, že by jako semestrální práci mohl připravit autorskou inscenaci o Welzlovi. Ale už jsou tu Rusové a nové vedení školy není moc nakloněné autorské tvorbě. Chlapeček se rozhodne pro Tancovačku od Sławomira Mrożka, což vedení školy zakáže rovnou.

Jeho ročník absolvuje hrou Osvalda Zahradníka Sólo pro bicí, která se odehrává v domově důchodců.

1974

Chlapeček absolvuje JAMU hrou Suchého a Šlitra Člověk z půdy a je čerstvě režisérem v Západočeském divadle v Chebu. Zakládá rodinu a režíruje průměrně tři inscenace ročně, někdy i mimo hlavní scénu ve studiu „D“. Welzla nosí v hlavě a čte i to, co si o něm myslí jiní. Spor se vede o to, jestli Welzl vůbec na Severu žil.

Tuto kurzívu spíš nečíst, nuda: Profesor Vilhjálmur Stefánsson, působící na americké universitě v New Hampshire, uveřejnil v americkém tisku, že Novosibiřské ostrovy jsou pusté a že nikdy nebyly obydleny. V roce 1932 byla k Novosibiřským ostrovům vypravena sovětská antropologická expedice vedená profesorem Piněginem, která potvrdila, že mnohé z toho, co J. W. popisuje, spíše odpovídá pravdě a že na ostrovech skutečně žili bílí polárníci. Dnes je však doloženo, že tam nikdy nežili Eskymáci. Welzl tedy musel veškeré situace s nimi prožít na ostrovech poblíž Aljašky, kde se Eskymáci vyskytují.

Michael Gates, historik Parks Canada, autor knihy o Yukonu: „Na jakých drogách Welzl byl, když to psal?“

1980

Chlapeček je v angažmá v Divadle Vítězného února v Hradci Králové. Je doba studiových divadel. Podílí se na otevření studiového prostoru s názvem Beseda. Tam by se inscenace o Welzlovi hodila, ale jaksi na ni nepřišla řada. Rodina se mu rozrůstá a vlasy krátí. V knihovně přibyly další knížky o Welzlovi.

Profesor Rudolf Krejčí vydal dosud neznámý Welzlův rukopis psaný německy a nazvaný Cesta kolem světa. Je to vlastně převyprávění již známého putování Eskymo Welzla. Chlapeček se s potěšením začte do chytrého profesorova doslovu.

Kurzívu číst, dobré: Proti švejkovině a švejkování reprezentuje Jan Welzl svou touhou po svobodě jinou alternativu. Odchází z vlasti do světa, kde hledá nezávislost, stane se kosmopolitou, putujícím po světadílech a oceánech. Zamiloval si Arktidu, ve které strávil podstatnou část života. Jan Welzl ignoruje veškerou autoritu, prakticky pro něho neexistuje. Je ochoten přijmout jakoukoliv práci a kdekoliv se nachází, stává se nezávislým, schopným ušetřit si dost peněz, aby si mohl dovolit uskutečnit své sny.

Toto byl velký individuální cíl, uskutečněný velkým individualistou. Většinou a „švejky“ je ovšem považován za podivína, neschopného fungovat podle daných norem moderní společnosti. Welzlův odchod do světa na severu byl totiž zároveň odchodem z hluku moderní civilizace a jejího materialismu. Nedotčen jakoukoliv ideologií 19. a 20. století, Jan Welzl, malý český člověk, si vytvořil svou vesmírnou vlast z osobních tužeb, nenasytné zvědavosti po poznání, doplněné vrozenou inteligencí a celoživotním optimismem.

1989

Sametová revoluce „zkazí“ chlapečkovi premiéru Maryši v Realistickém divadle, protože veškerý dojem zastíní zkrvavení studenti z Národní třídy, kteří přijdou po premiéře do divadla a říkají, že takhle už to dál nejde. Nějakou dobu není na Welzla pomyšlení. Chlapeček je po revoluci k maminčině radosti v Národním divadle a pro welzlology se otevírají hranice a mohou jít po Welzlových stopách. Paní Alena Kennedy žila dlouhodobě na Aljašce…

Kurzívu docela číst: Když čtu, co napsal Welzl o Yukonu, mám pochybnosti a myslím si, že na sebe rád upozorňoval. Yukon je moje láska, můj domov, moje země. Studená, divoká, nádherná a volná. Bohužel, je to země tajemná a dobrodružná a hodně lidí o ní chce psát, aniž by toho dost vědělo. Manželé Rovenští, kteří nasbírali pár prospektů, velice mizerně je přeložili a vznikla naprosto nesmyslná kniha „V zemi Jacka Londona“. David Sís, který přijel v listopadu v teniskách (to už bývá - 40) na dva dny a stal se za tu dobu expertem na Dawson. Asi to vypadá, že chci Welzla kritizovat a nevidím jeho dobré stránky, ale není to tak. Velice respektuji jeho fantazii, jeho smysl pro dobrodružství, jeho šikovnost a jeho umění se prodat.

1997

Toho roku se chlapeček zavázal Městským divadlům pražským, že pro ně napíše a bude režírovat hru o Janu Welzlovi. Hraje se pod názvem „Ten, co sežral medvěda“. Kritika napíše, že je o české národní povaze a o tom, jak dokážeme být dobří, když chceme. Chlapeček se chtěl z Welzla vypsat lehkou rukou a podělit se o potěšení z jeho jedinečné tvořivosti. Byl inspirován cimrmanovskou poetikou a trochu i tím, jak Welzla charakterizoval Karel Čapek.

Kurzívu spíš číst, autorem je Karel Čapek:

Welzl je cestovatel, jenž není ani turistou, ani badatelem. Je to docela prostý člověk, který hledá kousek cesty pod točnou své živobytí, jako by byl doma, a dívá se na věci kolem sebe právě se zájmem prostého člověka. Vidí-li cokoliv nového, zaujme ho hned, jak se to dělá, co to nese, jak by to mohl vzít do rukou … je to takový arktický kramář, který se poctivě pachtí za svým živobytím … je vám společníkem důvěrnějším a žoviálnějším než kterýkoliv z velikých objevitelů, kteří putují za slávou a poznáním …

Sotva text dopsal, věděl chlapeček, že je to málo. Představení v Městských divadlech byl test, který potvrdil, že na Welzla bude muset jinak.

2000

Chlapeček je šéfem a režisérem v Dejvickém divadle a do jisté míry může stavět repertoár podle svého. Pro divadlo píše welzlovský scénář Karel Tománek a představení režíruje Jiří Havelka. Je to western z Arktidy s názvem Wanted Welzl. Máloslovný, vzhledem k velikosti jeviště povedeně vizualizovaný. Welzl jako spravedlivý, kladný hrdina.

Kurzívu snad číst, jsou to ohlasy na představení: Western? Divadelní komiks? Každopádně zážitek. Výřezy z Welzlova životního příběhu — nejde o kontinuální zachycení děje — jsou rámovány komiksovými okénky, jež se nebojí použít ani detailní záběry (zmenšením průzoru v oponě, skrze kterou se divák na scénu dívá), a tohle téměř až filmové „zoomování“ umožní výbornou práci s napětím. O odvážném použití střihu nemluvě.

Wanted Welzl v Dejvicích je mnohovrstevnaté, vyvážené a promyšlené představení, u kterého hrozí jediná věc — formální nápaditost okouzlí natolik, že může přebít zbytek. Ovšem to už je nejspíš jen divákův problém.

2010

Chlapeček se shodou náhod ocitá ve světě filmu a televize. Nebrání se. Je obsazen do velké role nádražáka v animovaném filmu Alois Nebel. Tato postava a Welzl mají leccos společného. Chlapeček o tom mluví v autě cestou do Benátek, kde byl Alois Nebel uveden na festivalu. Podařilo se mu tvůrce Nebela naočkovat zájmem o W. a celý následující rok pracuje s režisérem Tomášem Luňákem na filmovém scénáři. Tomáš přichází s myšlenkou animované verze, která by vyprávění stylizovala a současně osvobodila od finančně náročných reálií.

Kurzívu spíš nečíst, je to výčet nápadů, které jsme zavrhli nebo se na nich neshodli:

— Tomáš Luňák vidí Welzla jako hrdinu dystopického příběhu.

— Zaujalo mě spojení Welzla a Rudolfa Těsnohlídka. Nikdy se neviděli, ale co kdyby se tak stalo?

— Tomáš se kloní k verzi Welzla jako animálního predátora, který se neumí zastavit …

— Píšu synopsi příběhu Welzla, Těsnohlídka a jeho snoubenky Kaji, která se na svatební cestě zastřelila …

— S Tomášem jsme dokončili scénosled dystopického animovaného Welzla, ale reakce producentů je vlažná nebo žádná …

Chlapeček s Tomášem došli k závěru, že se na další pokusy vykašlou.

2015

Chlapeček vzdychá a přemýšlí. Už není šéfem ani režisérem v Dejvickém divadle, vlasů má čím dál méně, ale Welzl ho pořád dráždí.

Každý dosavadní „welzlovský“ pokus byl svým způsobem zajímavý, ať už tematicky, nebo formálně, a každý rezignoval na ctižádost zachytit Welzlův příběh a osobnost v celku. Formát filmu nebo divadelního představení se zdá na Welzlovu biografii jaksi krátký. A to nejen formálně, ale i obsahově.

Chlapeček má pocit, že Jan Welzl se kdesi všem jeho divadelním a filmovým pokusům srdečně směje.

V kurzívě jsem přeložil z hornomoravštiny úryvky Welzlova dopisu do Zábřehu : Město Dawson je třetí od konce před koncem světa, druhé je Nome na Aljašce a poslední Aklavik na polárním kruhu. Z Aklaviku je to 60 dní pěšky po ledu k Zemi Františka Josefa a pak 21 dní na severní pól. Žiju na konci bílého osídlení nedaleko konce světa. Jsem tady vážený a slavný a v Zábřehu se o mně vypráví, že žebrám a kradu a že za Krumpachem hledám na trávníku vši a tahám se s cikány. Každá veš, kterou za Krumpachem najdu, je ovšem dlouhá 21 tisíc kilometrů a končí za oceánem. A každý cikán, se kterým se tahám, je 21 tisíc kilometrů vysoký. Dostat se k jeho vlasům stojí od paty k hlavě 630 dolarů, což je třicet dní lodí po moři a 9 dní železnicí, která jede rychlostí 100 km za hodinu. Kdybyste chtěli cestovat až k hlavě toho cikána, trvalo by to pěšky tři roky. Dolů byste letěli rychleji než vojenské letadlo, ale ne do Zábřehu, ale do ledového moře, kde by z vás udělali pomníky, co by ukazovaly směr výpravám k severnímu pólu. Nebyli byste první tlučhubové, kteří takhle dopadli, takže pozor na syny Severu … Kdybyste mi chtěli odepsat, museli byste to udělat rychle, aby mě pošta zastihla, než odjedu na Sever …

S úctou Jan Welzl

2019

Možná je lepší se nechat Welzlem spíš inspirovat, napadne chlapečka. A udělá to s pocitem aspoň částečně splaceného dluhu. Spíš pro sebe napíše fantasy novelu Rosentaal, která si s Welzlem a welzlovskými motivy hraje. Na jaře 2019 existuje už třetí verze filmového scénáře na motivy této novely. Napsal ho Marek Epstein a jednou snad podle něj vznikne animovaný celovečerní film. Bude to dobrodružný příběh hlavně pro kluky a jejich tatínky.

Chlapeček si představuje, jak sedí v kině se svými vnoučky, kteří zaujatě sledují, co se děje na plátně. Jan Welzl na něm zažívá svá dobrodružství.

Kapitola první
—
II. část

O Welzlovi podruhé — Scénář bez příběhu

Novosibiřské ostrovy, 1919

Břidlicové skály narušují nekonečnou plochu severní krajiny. Šedé nebe se zdá být kousek na zemí. Blíží se bouře a slunce je jen světlejší místo nad obzorem. Vítr žene sníh při zemi.

Pustinou postupuje osm postav v polárních oblecích. V obrovském prostoru jsou malí a ztracení. Při chůzi se opírají o hole a jsou ozbrojení. V improvizovaných krosnách na zádech nesou vysoké balíky kůží. Kožené masky jim chrání obličeje před mrazem.

Skupina míří „husím pochodem“ ke skalnímu převisu, kde se muži chtějí ukrýt před větrem. Sundávají ze zad náklad. Odkládají masky a z úst vytahují japonské hubky, které chrání zuby před mrazem. Jsou to Eskymáci. Posledním mužem je běloch. Welzl. Muži odkládají kožešiny a obkládají se jimi. Zahrabávají se do sněhu. Vichřice sílí, sníh je zasypává. Lovci mizí pod sněhem.

Hamburk, 1926

Welzlův sklepní byt v Johanneswahl Nr. 1, časné ráno. Před hořící svíčkou sedí na kovové posteli W. a zaplétá si do vousů a čepice pentle. Jeho obličej je bez výrazu. Dívá se do malého zrcátka. Vstane, jde ke dveřím a vyjde ze sklepa. Dveře za sebou nezavře.

Uzavřený dvůr bloku činžovních domů v Hamburku. Domy jsou vysoké, s pavlačemi. Vzadu u zdi zamčené káry a vozíky. Na protilehlé straně průjezd na ulici. Welzl odemkne dvoukolovou káru a sundá z ní plachtu. Na káře je rozložené jeho zámečnické nářadí, různé kovové součástky, šasi z rádia, velké šrouby, úchyty, převody. Welzl se postaví mezi madla káry a vyjede po dlažebních kostkách ze dvora. Lehce kulhá, je oblečený v polárním obleku, ve vousech a na beranici pentle.

Přístavní trh v Hamburku, ráno. Káry, stánky, zboží všeho druhu, hlavně ryby. Troubení zaoceánských parníků, dunění remorkérů. Němčina. Nedaleko kostel. Zvoní na mši. Všude plno lidí. Welzl stojí se svou károu vedle stánku s rybami. Nehýbá se. Nevyvolává. V roztažených pažích drží reklamní poutač. Stojí na něm : Mapa Severu v padesáti dvou odděleních k vidění Johanneswahl Nr. 1, ve dvoře, stanoviště kár a vozíků. Vstupné dobrovolné. (Nápis je v němčině.)

Večer v Hamburku, rušná ulice, tramvaje, auta. Před kinem na rohu korzují páry. Je tu hodně lidí. Na kraji chodníku stojí Welzl. Čeká, až bude moci přejít, ale aut a tramvají je příliš. Nedaří se mu vystihnout správný okamžik. Zamíří do boční, méně rušné ulice. Tam vkročí do vozovky. Kvílení brzd. Černé auto sráží Welzla k zemi. Welzlova hlava cinkne o blatník.

Z auta vyběhne starší muž ve večerním, sklání se nad Welzlem.

Welzlovo nahé tělo leží na lékařském gauči. Starý lékař si ho se zaujetím prohlíží. Tělo je plné jizev, spálenin a špatně srostlých kostí. U dveří stojí starší muž, který řídil černé auto. V jedné ruce drží kožené rukavice a klobouk, pod paží druhé ruky Welzlův polární oblek. Doktor říká, že tenhle člověk by měl být podle všeho už dávno mrtvý. Starší muž je nervózní a překotně vysvětluje, co se stalo. Člověk v polárním obleku prý vstoupil na rušné hamburské třídě nečekaně do vozovky a on ho srazil autem. Nemohl za to a doufá, že úder do hlavy nebude mít následky, a veškeré výdaje hradí. Mezi řečí vytáhne z peněženky pět set marek. Poprvé od začátku obrazu se Welzl pohne. Otočí hlavu směrem k bankovce. Na čele má velkou bouli. Lékař i starší muž mluví německy. Welzl nemluví.

Prázdný dvůr činžáku, večer. Světla a okna už svítí. Welzl si koupil košili, starší oblek, kabát a klobouk, byl u holiče. Pod paží nese polární oblek, v ruce láhev rumu a krabici viržinek. Jde přes dvůr. Zkontroluje plechovou kasičku u vchodu do sklepní místnosti. Nic tam nenajde. Vejde dovnitř. Nezamkne ani teď.

Ve sklepní místnosti je jen postel, židle a plechové umývadlo. Stěny jsou pokryté mapou vysokého Severu ve dvaapadesáti oddílech. Mapa má rozměr tři krát deset metrů. Každý oddíl zobrazuje určitou část Severu od Aljašky po ruské ostrovy. Mapa je namalovaná vodovkami a hory jsou vylepšené staniolem. Odráží se v něm blikotání svíčky.

Welzlovy ruce stříhají motouz na kratší kousky. Welzl ustřihne knoflík z nového kabátu a na druhé straně udělá do kabátu nůžkami díru. Pak druhou a provlékne dírami provázek. Zaváže a ustřihne další knoflík. Natírá knoflík lepidlem. Přikládá knoflíky s lepidlem na mapu. Svítí si svíčkou.

Ostrov Ljachov, Novosibiřské ostrovy, 1919

Jeskyně nad zálivem je zařízena jen tím nejnutnějším. Podobá se Welzlovu sklepnímu bytu v Hamburku. Welzl večeří. Sedí na nízké bedničce od zeleniny a zaujatě žvýká velké sousto vařeného masa. Na židli před ním skoro prázdný pekáč a hořící svíčka. Je tu i plechový hrnek s kávou. Zvenčí doléhají zvuky větru a moře. Kouř se plazí pod stropem a větračkou nade dveřmi ven. Welzlova postel je vyhloubená v zemi a vystlaná kožešinami. Vypadá jako hrob. Vzadu v jeskyni leží v kůžích tři Eskymačky. Dvě spí a jedna pozoruje Welzla.

Po chvíli se ozve její hlas. Slyšíme, co si myslí. Přemýšlí inuitsky, překlad běží pod obrazem v titulcích: „Když vaří maso, svítí dvě svíčky, když jí, svítí jedna …“

Welzl dožvýká a polkne. Vezme do ruky hrnek s kávou. Sfoukne svíčku. Tma. Hlas Eskymačky: „Když pije kávu, je potmě …“

Záliv u Welzlova příbytku zamrzá. Moře plné ledových ker se líně pohupuje a pak v jednom okamžiku zmrzne. Objeví se nad ním jiskřičky mrazu. Po chvíli moře pod náporem příboje exploduje. Ozývají se ohlušující rány. Kry létají vysoko do vzduchu.

Welzl leží v posteli přikrytý kožešinami. Spí nebo má zavřené oči. Venku duní zamrzající moře. Dveře skoro podlehnou náporu větru, buší do nich štěrk z pláže. Pak se hluk utiší.

Jen led a sníh, mrzne. U zamrzlého jezera leží po bouři těla desítek mrtvých tuleňů. Eskymáčtí lovci vysekávají sekerkami jejich těla z ledu a stahují je z kůže. Pokřikují na sebe, mají dobrou náladu. Welzl zasekne do tuleního krku hakapik a táhne tuleně na rovné místo. Začne ho stahovat z kůže. Usilovně pracuje. Kouří se z něj. V puse má viržinko.

Jeden z Eskymáků se při práci usmívá. Slyšíme, co si myslí. V titulcích se objeví: „Matka bouře nás má ráda …“

Brno, 1928

Z pootevřeného okna hotelu Avion v Brně stoupá proužek dýmu. Ve funkcionalisticky zařízeném jednolůžkovém pokoji leží na posteli Welzl. Je oblečený, nesundal si boty. Má zavřené oči. U postele stojí dva velké nerozbalené kufry a velký balík papíru převázaný motouzem. Je to mapa severních oblastí. Pod oknem lavor a v něm doutná několik parket vytržených z podlahy.

Kdesi za domy teče strouha fekálií. Hraje si tady skupinka dětí. Na pařezu staré jabloně sedí třináctiletý Welzl a zapaluje si viržinko. Nejstarší kluk právě přeskočil strouhu a udělal patou čáru, kam dopadl. Pak skáčou další. Závodí, kdo doskočí dál. Skáče i Welzl, a dokonce i jedna dívka. Welzl skáče podruhé a schválně dopadne patami do fekálií. Děti to pobaví a Welzlovi se líbí, že je středem zájmu. Znovu se rozeběhne a schválně padne do sraček na zadek. Reakce dětí je ohromná, tentokrát od obdivu až k odporu. Welzl má sólo, schválně sebou plácne a skoro se potopí. V očích dětí začíná být trapný. Obracejí se k Welzlovi zády. Welzl se postaví a plnými dlaněmi stříká fekálie po dětech. Děti uhýbají a z dálky se mu posmívají. Welzl vyleze ze strouhy. Je pokrytý fekáliemi. Jde domů. Ze šatů ukapávají fekálie. Děti spolu mluví hornomoravským dialektem.

Šatny jsou plné kabátů a klobouků. Šatnářky v Besedním domě se nudí a jsou ospalé. Sedí za pultem a jedna z nich usíná. Hlava jí padá na prsa. Je skoro půlnoc. Ze sálu je slyšet smích. Hlas diváka se ptá, za koho se vlastně pan Welzl nejvíc pokládá. Hlas Jana Welzla odpovídá, že je cestovatel, obchodník, vynálezce — vynalezl čerpadlo pro zlatokopy a všichni zlatokopové z Aljašky se na ně přijeli podívat. Teď se chystá na perpetuum mobile, na kterém si už hodně vynálezců vylámalo zuby. Skáče z tématu na téma. Mluví rychle, ví, že je zábavný, a líbí se mu to. Jeho asociace jsou překvapivé, je talentovaný vypravěč. Mluví hornomoravským nářečím.

Šatnářka se ptá kolegyně, kolik je hodin, a ta jen pokrčí rameny a řekne, že někdo už by měl Welzla zarazit. Šatnářky mluví brněnským nářečím.

Welzl řekne, že je taky náčelník eskymáckého kmene. Má několik jmen. Jmenuje se Arctic Bismarck, Bear Eater nebo taky Mojook Ojaak. A aby nezapomněl, ukáže divákům tanec Eskymaček na slavnosti příchodu jara, co slíbil na začátku. Sál se otřásá smíchy.

Šatnářku příslib tance zaujme, jde ke dveřím do sálu a dívá se proskleným okénkem dovnitř. Welzl tančí a zpívá inuitsky. Hlediště se baví.

V ateliéru probíhá fotografování. Čiperný fotograf aranžuje Welzla do sošné pózy odvážného polárníka. Je oblečen v kožešinách, v ústech má dýmku a dívá se do objektivu. Fotograf mačká spoušť, mění postavení přístroje a skládá poklony knize Eskymo Welzl, která vyšla a má velký čtenářský úspěch. Welzl mlčí. Aby řeč nestála, zeptá se fotograf, jak bude vzpomínat na Brno a lidi, které tu poznal. Welzl odpoví, že na ně za první zatáčkou zapomene. Fotograf se jeho vtipu směje. Welzl zůstane vážný. Vtip to nebyl.

Dawson, 1946

Spáleniště zámečnické dílny v Dawsonu. Zpustlý Welzl brouzdá mezi troskami a na dětský kočárek nakládá kovové součástky. Blátem projede náklaďák. Korba je plná nábytku a důlního vybavení. Lidé odvážejí z Dawsonu všechno, co má ještě nějakou cenu. Dawson je město duchů. Jeho bývalá sláva je pryč.

Welzl otevírá dveře svého srubu a nosí součástky dovnitř. Kulhá. Když nese jednu těžkou součástku, musí se zastavit a oddychnout si. Rozepne kabát. Vidíme, že má kýlní pás. Welzl ho o dírku utáhne. Najednou někdo zapíská na prsty. Welzl se otočí. Malí eskymáčtí kluci na něj útočí kameny. Posměšně na něj pokřikují. Welzl sáhne do kapsy, vytáhne revolver a vystřelí do vzduchu. Ticho. Kluci neutekli, jen někam zalehli a nejsou vidět.

Prostor Welzlova obydlí je úplně zastavěn podivným strojem. Převody, páky, transmise, korýtka, závaží. Je to Welzlův pokus o perpetuum mobile. Welzl se na stroj chvíli dívá a pak hodí do korýtka dva nebo tři opracované kameny, které vypadají jako dělové koule. Stroj se dá do pohybu. Welzl soukolí pozoruje. Stroj zpomaluje, až se úplně zastaví.

Noc. Zvenčí vidíme, jak Welzl montuje na samohyb součástky ze spáleniště. Pak se stroj s rachocením rozběhne. Srub se trochu třese. Pak stroj opět pomalu ztichne. Welzl chvíli stojí a pak připojuje ke stroji další trubku.

Interiér srubu, noc. Welzl spí na matraci pod svým strojem. Ozve se pískání. Welzl sáhne po revolveru a otevře dveře. Stojí tam polárník Finlander Kid, víc než stoletý slepý stařec. Mluví finsky, ale plete si slova. Ohmatá Welzla a něco si mumlá. Pak se lámanou finštinou na cosi zeptá. Z kontextu pochopíme, že neví, jestli je Welzl muž, nebo žena. Welzl mu sdělí, že je muž. Řekne to anglicky, německy, hornomoravsky a rusky. Kid řekne, že už dva roky nepil kávu. Welzl mu vaří kávu a nabídne mu, aby přenocoval.

Interiér srubu. Noc. Welzl a Finlander Kid spí pod Welzlovým strojem. Po chvíli se Finlander začne hrabat na nohy. Postaví se a finsky zamumlá, že nedokáže spát s jiným člověkem pod jednou střechou. Odchází a ještě řekne, že by se buď zbláznil, nebo někoho zabil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miroslav Krobot: Nečíst.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.