Katherine Woodward Thomasová

ROZCHÁZENÍ

Pět kroků k tomu,jak už nežít spolu, ale přesto šťastně

Copyright © 2015 by Katherine Woodward Thomas. All rights reserved. This translation published by arrangement with Harmony Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu Conscious Uncoupling: 5 Steps to Living Happily Even After vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odborná spolupráce Eva Andriessen

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Alex Gutrai

Fotografie autorky Maria Rangel

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-rozchazeni]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #rozchazeni

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-100-9

Všem umělcům na poli vztahů, agentům změn a průkopníkům nových možností mezi námi, kteří s upřímným srdcem,laskavostí a inteligencí usilují o nalezení lepšího způsobu…

a Markovi a Alexandrii,

kteří žijí šťastně i poté, co pohádka skončila

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Držíte v ruce knihu, kterou vám doporučuji přečíst, ať už zrovna prožíváte bolestný rozchod, nebo jste jím prošli před deseti lety. Ale také v případě, že stojíte poblíž příteli, který u vás zoufale hledá radu. Pachuť nepovedeného rozchodu, pocit neštěstí v srdci, nahromaděný hněv ve ztuhlé šíji – to jsou časté průvodní jevy rozchodu. Jak vám ale na dalších stranách manželská a rodinná terapeutka Katherine Woodward Thomasová ukáže, žádný z nich vás nemusí provázet dlouhodobě. Každý má možnost uzdravit své zlomené srdce a žít šťastně i po této bolestné a nepříjemné události.

Na vlastní kůži jsem si prožila dost náročný mezinárodní rozvod a už tenkrát jsem hledala účinnou metodu, jak vše zvládnout. Dodnes si uvědomuji, že můj rozchod nebyl tak vědomý, jak bych si přála. Chyběl mi především nástroj na zvládnutí strachu, který by mi rozvázal ruce a dopřál mi klidný spánek. Po náročných debatách a mediacích jsme se s bývalým manželem na všem nakonec domluvili a našli cestu k vytvoření přátelského vztahu. A přesto je mi jasné, jak zásadně by se změnil způsob, jakým celý proces probíhal, kdybych už tehdy proces vědomého rozchodu znala.

Při konverzaci s Katherine mě zaujala především možnost vnímat rozchod jako katalyzátor a odrazový můstek k lepšímu, vnitřně uspokojivému a naplněnému životu. Povedlo se mi ho dosáhnout a každý den ho prožívám se svým současným manželem. Můj závazek k lepšímu životu a vnitřní změně mi umožnil zahojit bolavé srdce a prožívat v novém vztahu více lásky, štěstí a sebevyjádření.

Během povídání s Katherine o její práci se ve mě probudila touha rozšířit její metodu vědomého rozchodu do všech koutů světa včetně České republiky.

Ze své osobní zkušenosti vím, že rčení „Čas všechny rány zahojí“ není pravdivé. Katherine vám v této knize ukáže, co můžete udělat, abyste uvolnili negativní energii z minulých bolestných rozchodů, a to i tehdy, pokud jste si rozchodem prošli již před lety. Objevíte, jak přeměnit negativní energii rozchodu v laskavost a lásku.

Kniha Rozcházení má bezesporu velký přínos i pro děti. Častým důvodem, proč lidé zůstávají v bolestivých, nefunkčních a někdy až traumatizujících vztazích, jsou děti. Partneři se bojí, že by jim jejich rozchod mohl ublížit, a proto spolu dále doslova přežívají, přestože tak sobě i dětem ubližují. Díky této knize máte možnost projít pěti kroky ozdravného procesu, který podobně jako další certifikovaní koučové „Conscious Uncoupling“ (vědomý rozchod) učím a předávám svým klientům. Pomocí těchto technik můžete svůj vztah ukončit zdravým způsobem.

Jedním z nejkrásnějších příběhů vědomého rozchodu je pro mě rozchod spoluzakladatele největší světové společnosti osobního růstu Mindvalley, autora bestselleru Kód k výjimečnosti Vishena Lakhiani a jeho bývalé ženy Kristiny Mänd-Lakhiani. Když se oba rozhodli, že ukončí manželství, věděli, že chtějí nadále zůstat dobrými přáteli, rodiči svých dětí a partnery v podnikání. Pětikrokový proces Katherine Woodward Thomasové jim umožnil osvobodit se od společných rodinných a společenských mýtů o manželství i jeho ukončení, svobodě a lásce. Své manželství uzavřeli velkou rodinou oslavou.

Ve své koučovací praxi se jako certifikovaná koučka metody „Conscious Uncoupling“ setkávám s popisem bolesti, kterou lidé po rozchodu pociťují. Když nám někdo zlomí srdce, náš mozek vnímá rozchod jako bolest, na kterou neexistuje lék, jenž by ji utišil. Všimla jsem si, že každý klient prožívá jinou úroveň této bolesti, a zajímala se, proč rozchod vnímáme každý tak odlišně. Výsledky mého zkoumání odhalily, že intenzitu bolesti nezpůsobovala délka vztahu nebo velikost lásky, ale význam, který každý klient přiřadil situaci, s níž se při rozchodu potýkal. Jejich ego vyprávělo příběhy, které odpovídaly jejich přesvědčení o manželství a jeho ukončení, svobodě i lásce, místo toho, co se skutečně dělo. Význam takových příběhů pak vyvolal pocity, které mozek vnímá jako fyzickou bolest.

Často ke mně přicházejí lidé, kteří jsou naštvaní a smutní. Anebo si potřebují urovnat myšlenky a přijít na to, kam se v životě vydat dál. Někteří zažívají přímo strach o přežití. Přicházejí za mnou muži, jimž jejich manželky brání vídat se s dětmi, ženy, které už dlouho žijí odděleně od manžela, ale bojí se zažádat o rozvod, i lidé, kteří se nad ztrátou své lásky trápí i několik let a stále ji nemohou překonat. Při hledání cesty z takové situace se opíráme o tuto knihu, která nám slouží jako mapa vědomého rozchodu a díky níž v sobě lidé dovedou najít svůj vnitřní kompas.

S mými klienty odkrýváme také překážky, jež staví sami sobě a které je oddalují od naplnění života láskou. Tyto objevy mi pak popisují jako šokující, ale zároveň osvobozující. Zpočátku jsou skálopevně přesvědčeni o tom, že na vině jsou výhradně vnější faktory. Jde například o tvrzení typu „Muži jsou neschopní!“ či „Beztak jsou všechny ženské stejné!“. A také sebeklamy jako „Nejsem zrozená pro lásku!“ nebo „Je lepší být sám!“. Nakonec však zjistí, že ve vztazích je nejvíce limitují jejich vnitřní a často nevědomá přesvědčení typu: „Nikdo mě nemá rád,“ „Jsem bezcenný,“ „Nejsem dost dobrá“ a podobně.

Na konci procesu vědomého rozcházení se ale titíž lidé cítí svobodní, uvolnění, šťastní a klidní. Zkrátka jsou připraveni na nový partnerský vztah.

Jsem fascinována léčivým účinkem Katherininy metody. Cítím lásku a vděčnost za možnost koučovat a doprovázet mé klientky a klienty na této náročné a často velmi bolestivé cestě. Raduji se z představy, že vám a vašim dětem tato kniha nabízí možnost objevit příležitost, jak po rozchodu žít šťastný a naplněný život.

S knihou Rozcházení na to nebudete sami.

EVA ANDRIESSEN

Certifikovaná koučka vědomých rozchodů,

www.andriessen.cz, www.rozchazeni.cz

ÚVOD

Když se láska zvrtne

V každém citovém vztahu se někde hluboko pod počátečním láskyplným povrchem skrývají zárodky totální katastrofy.

ELIZABETH GILBERTOVÁ

Když kráčíme svatebním špalírem a chystáme se předstoupit před svého milovaného, nikdo z nás nepomyslí na to, že by se jednoho dne mohl zařadit do té nechvalně známé statistické poloviny párů, které se rozvedou. Plni nadějí se těšíme ze svého nového svazku slibujícího celoživotní štěstí a nenapadne nás, že nám možná hrozí smutek a srdcebol. Pevně věříme ve svou vroucí lásku, jsme odhodláni v ní vytrvat a vsadili bychom se o cokoli, že my budeme opravdu šťastní navěky.

V knize Otevřít se lásce: Jak si za sedm týdnů přivolat do života partnera svých snů a na svých seminářích, jichž se zúčastnily již stovky tisíc osob, vysvětluji principy, jak odstranit vnitřní překážky bránící nám v lásce a jak si vybudovat šťastný partnerský vztah. Kdybych teď tvrdila, že jsem tuto knihu chtěla napsat jako přirozené pokračování své poslední knihy, lhala bych. Nechtěla jsem podobnou knihu napsat o nic víc, než ji vy chcete číst.

Když mi po deseti letech manželství došlo, že se s mým mužem zřejmě rozejdeme, zoufale jsem se obracela k Bohu, ale má slova moc zbožná nebyla. Ležela jsem na trávě v parku nedaleko našeho domu, zírala na nekonečně modrou oblohu a hledala v tom řetězci neblahých událostí nějaký smysl. Mezi zuby jsem drtila jedinou modlitbu, která mě tehdy napadla: „Tohle musí být nějaký tvůj vtip!“ Zlobila jsem se na ony neviditelné síly života a lásky, které se zjevně výborně bavily na můj účet a rozhodly se vyvolat spoustu potíží, které zabrání tomu, abych byla po prožití nepříliš idylického dětství konečně šťastná. Že opravdu přijde happy end, který jsem tak krásně a tak veřejně dokumentovala ve své první knize.

Nemůžete ovlivnit všechny události, které se vám v životě přihodí, ale můžete se rozhodnout, že se jimi nenecháte srazit na kolena.

MAYA ANGELOUOVÁ

Bylo mi z toho všeho hrozně.

Po počátečním šoku jsem se nicméně zaměřila především na to, aby vše proběhlo správně. Podobně jako tisíce mých vrstevníků jsem jako malé dítě prožila nehezký a příšerně nevědomý rozchod svých rodičů.1 Tak nehezký, že dokonce proběhla dvě soudní stání o svěření do péče, po nichž jsme se s otcem úplně odcizili. Když mi bylo deset, konečně hodil ručník do ringu a zřekl se svých rodičovských práv, protože se s mou rozlícenou matkou nedokázal jakkoli dohodnout. Ačkoli jsem si během rozpadu našeho manželství spoustu věcí neuvědomovala, jedním jsem si byla jistá: nehodlala jsem totéž provést naší dceři.

Postupně mi však začalo docházet, že jsem si dělala zbytečné starosti. Nejenže celý rozchod probíhal velmi civilizovaně, ale také jsme si dokázali zachovat vzájemný respekt, lidskost i nečekanou velkorysost, v nichž nechyběla ani gesta dobré vůle a vzájemná podpora. S mým bývalým manželem Markem jsme udělali vše, co bylo v našich silách, abychom minimalizovali škody, které jsme vzájemně mohli způsobit sobě a samozřejmě i naší dceři, která se ze všeho nejvíc obávala ztráty kontaktu s tátou, jak se to stalo několika jejím kamarádům. A protože nás oba spojovala snaha udržet pro ni během rozvodu i po něm stabilní a nekonfliktní prostředí, povedlo se nám ji ubezpečit, že se toho nemusí obávat.

Rozchod s Markem byl na hony vzdálen mým dřívějším příšerným rozchodům, kdy jsem měsíce nemohla jíst ani spát a užírala se takovým vztekem, abych se jen málokterého dne neosopila na nějakého nevinného chudáka, který se mi náhodou připletl do cesty. Jindy mi tekly nervy tak, že jsem po deseti letech začala znovu kouřit a ze stresu mi vypadala dobrá polovina vlasů. Nemluvě o snad nejhorším rozchodu, srdcervoucím, traumatickém a dramatickém rozchodu s mým přítelem Frankem, kvůli němuž mě pak ještě léta po škole trápily výčitky a smutek. Skoro dvacet let se mi zjevoval ve snech, často jsem se probudila z neklidného spánku se strašlivou úlevou, že už je doopravdy pryč a žije šťastně až navěky se svou krásnou manželkou a třemi dokonalými dětmi tisíce mil daleko ode mě.

Podobně jako vy dobře znám odvrácenou stranu lásky. Asi právě proto mě hned po překonání prvotního šoku a bolesti začalo zajímat, jak je možné, že jsme se s Markem dokázali rozejít slušně a v dobrém. Neušlo mi totiž, že jsme objevili něco velmi cenného, což mi potvrdili i naši nejbližší, kteří ohromeně kroutili hlavou nad tím, že by nějaký pár mohl ukončit své manželství s takovou ohleduplností a respektem.

Velmi jsem toužila po šťastném ukončení svého nepříliš šťastného dětství, ale jakousi zvláštní ironií osudu jsem nakonec dospěla k jinému druhu šťastného konce. Ke způsobu, jak ukončit milostný svazek důstojně, laskavě a čestně, aniž by byl někdo prožitou zkušeností otřesen a zdrcen. A jako zarytou optimistku mě napadlo, že bych i z takové zkušenosti mohla vytěžit něco krásného. Z toho, čím jsem si prošli, jsem nakonec vydestilovala proces rozcházení v pěti krocích, jímž všichni zúčastnění projdou ve zdraví, bez šrámů a událost je nijak zásadně nepoznamená.

Věřím v lásku, věřím v dlouhodobé vztahy a manželství, a tak rozchod považuji za něco velmi neblahého. Něco jako globální oteplování, týrání nemohoucích starých osob nebo vysoké procento dětí žijících v chudobě. Když tedy rozchody a rozvody tak nesnáším, proč jsem se sama touto cestou vydala? Jak hrozné to mezi mnou a Markem muselo být, že jsem se rozhodla opustit jistotu našeho vztahu a rozmetat naše dlouhodobé naděje a sny?

Existuje milion drobností, které manželství pomalu rozbíjejí, a většina z nich vlastně ani nestojí za zmínku. Mně a Markovi se přihodilo to – stručně řečeno – že jsem se změnila. Dost zásadním způsobem a v mnoha směrech i poněkud neférově. Je to zkrátka profesionální riziko, vyučujete-li osobní růst a transformaci. Manžel mě nepodváděl, netýral, nebyl alkoholik ani gambler. Postupně se však začalo ukazovat, že se stále víc a víc vzdalujeme v základních životních hodnotách. Zatímco já jsem nadšený zastánce změn, dalo by se říci změnový závislák, a pořád se snažím posunovat hranice svých schopností a možností ve všech oblastech života i v lásce, Mark je jemný muž, takřka zosobňující duchovní ideál plného přijetí věcí tak, jak jsou, bez potřeby cokoli či kohokoli měnit. Zatímco mě láká hrabat se v temných zákoutích lidské psychiky a pátrat po našich vnitřních motivech, on věnuje chybám ostatních co nejméně pozornosti a prostě se soustřeďuje na krásu a dobré vlastnosti všech živých bytostí. Není to tak, že jeden z nás má pravdu a druhý se mýlí. Obě cesty mohou být nádherné a smysluplné. A často se stává, že se páry s podobnou názorovou polaritou navzájem doplňují, kompenzují svá „slabá místa“ a dosáhnou ve vztahu úžasné rovnováhy. U nás s Markem to tak nebylo. Hovory o věcech, na nichž nám záleželo a které nám byly svaté, šly postupně ke dnu. Najednou tu nebyl prostor pro nějaký společný cíl, něco, co by nás do budoucna spojovalo a přinášelo nám oběma radost nebo inspiraci. I když nám na sobě stále velmi záleželo, začalo být zjevné, že dokonale se shodneme pouze v jediném bodě, a to v lásce k naší dceři.

Z každé životní prohry jsem si postupně utkal záchranný padák.

WILLIAM STAFFORD

Kdybychom se narodili o padesát let dříve, prostě bychom spolu zůstali kvůli dítěti a příliš nad tím nepřemýšleli. Kdybychom se ovšem narodili o padesát let dříve, pravděpodobně bychom se ani nevzali, protože rasově smíšená manželství byla Nejvyšším soudem Spojených států amerických prohlášena za legitimní teprve v roce 1967. Jsem běloška a Mark Afroameričan. Kdybychom se tehdy rozhodli být spolu, riskovali bychom všechno, včetně svých životů, což je jen další důkaz, jak se společenská kultura neustále vyvíjí. Pominu-li ale tento drobný detail, stejně jako miliony dalších lidí v západním světě očekávám od svého partnerského vztahu víc, než že spolu zůstaneme kvůli dětem. Jak dokládá spisovatelka a historička Stephanie Coontzová, během posledních třiceti let se vztahy změnily víc než za předchozí tři tisíce let. Podobně jako mnozí jiní proto usiluji o svazek, který by přesahoval to, co od manželství očekávala má matka a babička. Ne že bychom s Markem nechtěli vychovat vyrovnanou, zdravou a šťastnou dceru. Samozřejmě že se náš život točil hlavně kolem tohoto společného cíle. Ale opravdu jsme kvůli tomu nutně museli po zbytek života zůstat svázáni manželstvím, včetně morální povinnosti spolu sexuálně žít?

Tedy, ne že by Mark nebyl sexy, ale… opravdu?

Ve svém nitru hluboce věřím v evoluci. Věřím, že má smysl záměrně se snažit v různých ohledech zlepšovat, stávat se moudřejšími, osvícenějšími, a pomáhat tak budovat moudřejší, osvícenější a rozvinutější společnost. Proto mě fascinují i nové neotřelé možnosti v partnerských a milostných vztazích, které jsou občas liberálnější, a tím pádem poměrně nekonvenční. Zřejmě jsem v tom dost svérázná. Jako „kulturní kreativec“ (a takových jako já existují na světě miliony) se nebojím zkoumat nové alternativy na rozlehlých hranicích lidských vztahů. Při své práci manželského a rodinného terapeuta čerpám především z humanistické psychologie s důrazem na rozvoj lidského potenciálu. Jde mi o to, zaměřit veškeré snahy účelově s cílem realizace našeho nejvyššího potenciálu, a to jak v individuální rovině, tak v rovině společenské. Proto mi není vlastní zůstat vdaná jen kvůli aktuálním kulturním představám o tom, co je nejlepší pro blaho dětí. Tyto předpoklady jsou sice podložené výzkumy, ale určitě by si zasloužily hlubší diskuzi i reflektivní myšlení, a podle mého názoru naprosto postrádají kreativní snahu o vyřešení problému, jak vytvořit vyrovnaný stabilní a láskyplný rodinný život i v rozvodové situaci. Takové úvahy probudily mou zvídavost a začala jsem zjišťovat, jak bychom se v tomto ohledu mohli všichni kolektivně zlepšit.

Cesta vpřed

Na následujících stránkách se s vámi podělím o výsledky svého zkoumání. Připojte se ke mně na cestě do hloubi duše vedoucí k uzdravení, transformaci, rozvoji a změně myšlení. Na začátku vás vyzvu, abyste přehodnotili všeobecně zažitý názor na rozvod. Požádám vás, abyste se zamysleli nad běžným bezmyšlenkovitým úsudkem, který v nás vyvolá zpráva o konci nějakého vztahu, jehož příčinou nebylo úmrtí jednoho či obou partnerů: tady někdo selhal. Pokusím se vám také ukázat, jak jsme se v zajetí tohoto kolektivního předpokladu o selhání doopravdy nikdy nevymanili z primitivního a destruktivního způsobu rozchodů, ovšem za cenu naší duševní pohody a upřímnosti. Kvůli tomu jsme mnohdy zabránili sobě, svým dětem i partnerovi a sobě navzájem v tom, abychom se v životě úspěšně posunuli dál. A nakonec vám představím novou možnost – nazývám ji vědomý rozchod – která člověku umožňuje zdravě a lidsky milostný svazek ukončit.

Po těchto úvodních kapitolách přijde Část II, v níž se přesuneme k vám samotným a krok za krokem projdeme procesem vědomého rozchodu. Nabídnu vám individuální vedení a podporu pro každý z pěti kroků daného procesu. Od prvního kroku, jímž je nalezení emoční svobody, až po poslední krok, vybudování šťastného života i poté, co pohádka skončila. Poskytnu vám praktické rady a nástroje, abyste zvládli proplout přechodným obdobím, v němž jste se právě ocitli, a opět našli svůj vnitřní klid.

Nacházíte-li se v obzvlášť bolestné fázi rozchodu, možná raději rovnou nalistujte druhou část knihy a tu první si přečtěte později, až budete mít kyslíkovou masku bezpečně nasazenou a dokážete opět volně dýchat.

Mé morální dilema

Musím přiznat, že než jsem začala knihu psát, dlouho jsem váhala. Nechtělo se mi do takového tématu. Především proto, že jsem nechtěla nikoho mimoděk nabádat k tomu, aby jen tak, bez důkladného zvážení, svůj dlouhodobý vztah ukončil. Co by se stalo, kdybychom prostě odhodili stud spojený s tím, že náš vztah „selhal“, a zbavili se představy, že dětem totálně rozmetáme život, protože budou pocházet z „rozbité rodiny“? Rozhodně nechci mít na svědomí nárůst rozvodovosti v naší společnosti.

Život není vždycky fér. I při sjížděníduhy si můžete zadřít třísku.

CHERRALEA MORGENOVÁ

Jsem přesvědčeným zastáncem pevných dlouhodobých vztahů a dělám vše pro to, abych páry podpořila, aby zůstaly spolu, je-li to jen trochu možné. Když ke mně přijdou manželé s tím, že se rozhodli pro vědomý rozchod, nejprve se snažím s nimi polemizovat, odhalit slabiny v jejich přesvědčení, zjistit, zda jejich rozhodnutí není poněkud předčasné. Jako vášnivá obhájkyně oddané lásky vítám současný trend v oblasti manželských svazků, díky němuž mohou i lesbické a gay páry tvořit celoživotní stabilní a legální partnerství, jež přispějí k posílení společnosti. Ráda bych zdůraznila, že jsem knihu nenapsala proto, abych někomu ulehčila rozhodnutí opustit svého partnera. Naopak: v kapitole Jak a kdy program vědomého rozchodu použít se budeme vážně zaobírat možností, že společný život může být vhodnější volbou.

Chtěla bych však, abychom si uvědomili, že ve světě, kde se každým rokem rozvádí víc lidí, než kolik si jich koupí nové auto nebo kolik si jich dá k snídani grep, nastal čas naučit se rozchody zvládat lépe. A o tom je tato kniha.

Komu je kniha určena

Proces vědomého rozchodu se netýká jen párů, které došly až k oltáři. Využijí ho všichni, jejichž srdce tíží nevýslovný smutek ze ztracené lásky. Přestože rozchody mohou být plné bolesti, představují i významné životní křižovatky. Okamžik ztráty lásky od vás vyžaduje statečné rozhodnutí. V zajetí zoufalství se buď můžete rozhodnout rezignovat a stáhnout se ze života, abyste se v budoucnu před podobnou bolestí ochránili (čímž se už navždy odsoudíte k neplnohodnotnému životu), anebo najdete způsob, jak tragickou zkušenost využít jako příležitost k dosažení větší moudrosti, dospělosti a hlubší schopnosti milovat a být milován. Stručně řečeno, rozchod není ničím menším než životní příležitostí k úplné vnitřní proměně. Zkušenost rozchodu vás může katapultovat na zcela novou úroveň autenticity, soucitu, moudrosti, hloubky a – odvážím se to říci? – dokonce radosti. Aby však nastala tato druhá možnost, musíte se na ni zaměřit ve své mysli i v srdci a vyvinout vědomé úsilí, aby se stala skutečností. Jiné cesty není.

Dá-li nám život kameny, je na nás, zda z nich postavíme most, anebo zeď.

LIDOVÁ MOUDROST

Máte-li odvahu postavit se trápení čelem a přijmout ho s vědomím, že má smysl, pak držíte správnou knihu. Jste-li ochotni využít svou bolest k tomu, abyste spláchli příliš dlouho tolerovaný klam a vymanili se z nefunkčních vzorců, jimž jste se dosud nedokázali postavit, pak držíte správnou knihu. Chcete-li využít svou momentální prohru jako příležitost osvobodit sebe i druhé od různých způsobů, jimiž jste si škodili, dovedete-li ukázat, kým skutečně jste, pak držíte správnou knihu. Jste-li připraveni během tohoto procesu otevřít své srdce a prohloubit svou schopnost milovat sebe i druhé, pak držíte správnou knihu. Máte-li odvahu z této zkušenosti stvořit něco krásného nejen pro vás, ale i pro své milé, pak držíte správnou knihu.

Pokud je odpovědí láska, mohli byste mi prosím zopakovat otázku?

LILY TOMLINOVÁ

Ráda bych vám slíbila, že se díky radám v této knize rozejdete bezbolestně, ale to bohužel nemohu. My lidé jsme biologicky uzpůsobeni k tomu, abychom si mezi sebou vytvářeli vazby, a tak zkrátka nelze nějaký vztah ukončit, aniž by nás to alespoň trochu (nebo spíš hodně) nezasáhlo, i kdybyste to udělali co nejjemněji. Provedla jsem však tímto procesem úspěšně již tisíce klientů, a tak vám mohu slíbit, že se s vámi v následujících dnech, týdnech nebo měsících podělím o bezpečnou cestu k vaší celistvosti a také k celistvosti těch, které milujete. Mohu vám slíbit, že život na druhé straně této temné noci duše bude nejen snesitelný, ale ve skutečnosti i krásnější díky všemu, čím jste prošli. Mohu vám slíbit, že budete znovu milovat se srdcem široce otevřeným, plným štěstí i důvěry a také jistoty, že znovu neuděláte stejnou chybu. A nakonec vám mohu slíbit, že až se na tuto těžkou etapu svého života jednoho dne podíváte zpět, pronesete slova vděčnosti, protože jste proměnili nejhorší věc, jaká se vám kdy stala, v absolutně nejlepší věc svého života.

ČÁST I

JAK ZVLÁDNOUT ROZCHOD LÉPE

KAPITOLA 1

Stud, pocity viny a neúspěch v lásce

My, kteří jsme to zažili, víme, že láska má jen dvě fáze – zamilování a pak už pouze snahu vybruslit.

MARTHA BECKOVÁ

Na rozchodu bývá nejhorší, jak dostanou na frak naše očekávání. Přece to všechno mělo být úplně jinak! Vždyť jsme spolu měli žít šťastně až do smrti. Když očekávání nenaplníme, považujeme to my sami i všichni kolem za obrovský neúspěch. Připadá nám, že se z něj už nikdy nevzpamatujeme a že se už z toho otřesu, smutku, žalu a zejména z pocitu viny nedáme dohromady.

Musím přiznat, že stejně jako mě zdrtil samotný fakt rozpadu mého manželství, ničila mě i představa ponížení, až to vyjde najevo. V naší společnosti existuje zažitá představa o správném fungování partnerské lásky. Je docela jednoduchá a vypadá zhruba takto: Když vztah trvá, je to opravdová láska. Když se vztah rozpadne, tak to nikdy opravdová láska nebyla. A když to není ani jedna z možností, tak to některý z partnerů musel pořádně zvorat.

Vždy, když jsem někomu řekla, že se s Markem rozcházíme, mohla jsem se „těšit“ na skryté a automatické znehodnocení buď celého našeho vztahu, některého z nás nebo nás obou. Už předem jsem tušila, jak budou lidé reagovat. Samozřejmě ne nějak otevřeně, ale ve vnitřních zákoutích svých soukromých myšlenek, které nejsou tak soukromé, jak bychom si mohli myslet. Hm, ono to už od začátku nemělo šanci nebo No, nikdy jsem o něm (nebo o ní, podle toho, s kým jsem mluvila) neměla valné mínění. Úplně to stačilo k tomu, abych raději zůstávala doma, navlékla se do pyžama, zabalila do deky a jen se ládovala křupavým burákovým máslem a koukala na staré filmy. Filmy, kde dívka nakonec získá svého milovaného a… ano, už tušíte, žijí spolu šťastně až navěky.

Většina z nás předpokládá, že pravá láska bude trvat po celý život, zejména když pár předstoupil před rodinu i přátele a složil manželský slib. Slova „Dokud nás smrt nerozdělí“ tvořila součást svatebních obřadů nejméně od roku 1549, kdy se formulace objevila v Knize společných modliteb anglikánské církve, ale pravděpodobně byla pronášena na obřadech již mnohem dříve. Vzpomeňme na dávnou indickou tradici přikazující ženě následovat zemřelého manžela na pohřební hranici nebo na zvyk svazovat mladým čínským dívkám chodidla, aby později nemohly od svého manžela utéct. Představa o věčně trvajícím manželství tu vládla vlastně odjakživa.

Podle toho, jak dlouho už jsme spolu, naše svazky dokonce hodnotíme. Každé další kulaté výročí musí to předešlé překonat cenou dárku i kvalitou drahého kovu. Desáté výročí – cínová svatba, dvacáté páté výročí – stříbrná svatba, padesáté výročí – zlatá svatba. Ještě při psaní této knihy přemýšlím, jaký dárek z cínu bych asi Markovi dala, kdybych v našem svazku setrvala o něco déle: hezkou cínovou klíčenku nebo snad pár stylových cínových manžetových knoflíčků? Vzpomínám, jak jsem před lety, dávno předtím, než jsem si vzala Marka, jednou večer seděla na gauči a v rámci přípravy své magisterské práce pročítala články z klinické psychologie. Překvapil mě výrok jednoho uznávaného psychologa o dlouhodobých manželstvích: „Neoslavujte svazek dvou lidí, kteří jsou spolu v manželství padesát let, dokud nezjistíte, co tento vztah udělal s jejich duší.“ Nikdy předtím jsem neslyšela nikoho zpochybnit ideál dlouholetého trvání partnerského svazku jakožto nejlepší způsob určení jeho hodnoty.

Neúspěch je jen jiným názvem pro většinu z toho, co se nám v reálném životě děje.

MARGARET ATWOODOVÁ

To nás přivádí zpátky k naší kolektivní představě o konci lásky: Skončí-li milostný svazek z jakéhokoli jiného důvodu, než že jeden či oba partneři zemřou, předpokládáme, že vztah nikdy nebyl dobrý.

Znáte snad nějaké milostné příběhy, kde „žili spolu šťastně až navěky“ zahrnuje i laskavý, čestný rozchod a lásku oněch dvou lidí, jež pouze změnila formu, takže se oba nadále uznávali a velebili? Rozchod, kde žádná ze stran nebyla obviňována, kde oba ze vztahu odcházeli s pocitem, že jim něco důležitého přinesl, a cítili vděčnost za všechno, co si díky svému svazku navzájem dali, a nejen sobě, ale i lidem okolo?

Cože?

Ve společnosti, kde se rozchod považuje za synonymum neúspěchu či selhání, je těžké neupadnout po ukončení vztahu v obecnou nemilost. Raněné „rozchodové“ city běžně zahrnují i to, že člověk cítí hanbu a ponížení. Zejména pokud jste to vy, kdo dostal košem. Ztratit lásku je přitom už samo o sobě dost bolestné, i bez přidané ztráty určitého společenského postavení a s tím souvisejících pocitů hanby.

Kořen slova shame (hanba, stud) znamená „zakrýt“ a vyjadřuje potřebu utéci a skrýt se před očima celého světa. Přesně to se přihodilo mé klientce Leslie, jejíž manžel došel po pouhých sedmi měsících k závěru, že udělal zásadní chybu, když si ji vzal. Jednou ráno na procházce po Hollywood Hills, kde bydleli, jí oznámil, že ji opouští a vrací se sám domů do Anglie. Zůstala stát jako opařená, ale přesto ze sebe dokázala vypravit pár otázek. Má jinou? Ne. Chybí mu Anglie? Ne. Vadí mu něco na jejich sexu? Ne. Prostě si uvědomil, že už nechce být ženatý. V určitém směru to bylo ještě horší, než kdyby měl jinou. Stud na ni padal ze všech stran. Jak špatná manželka asi byla. Musí být hnusná, když ji odmítá vlastní manžel.

Hanba odvozuje svou sílu od toho, že je nevýslovná.

BRENÉ BROWNOVÁ

Začala být posedlá myšlenkami „Co si o mně lidé pomyslí?“ a „Jak zvládnu to ponížení, že jsem zase sama, bez partnera?“. Styděla se tak, že ani nedokázala nikomu říci, co se stalo. Místo aby se svěřila kamarádkám a poprosila je o radu a podporu, jim raději nebrala telefon. Ani nikoho z rodiny nepožádala, aby jí pomohl těžkou situaci překonat. Zatáhla závěsy a zůstávala sama, měsíce se izolovala od okolního světa, aby „neztratila tvář“ a neukázala svou hanbu z odmítnutí. Právě v době, kdy potřebujeme podporu a kontakt nejvíc, máme tendenci se schoulit do ulity, hrbit se strachy a užírat se komplexy méněcennosti.

S hanbou byla potíž mimo jiné v tom, že vás neudělala menším, tišším či méně viditelným. Pouze jste se tak cítili.

J. R. WARD

Podle významné kulturní antropoložky a profesorky Kolumbijské univerzity Ruth Benedictové se hanba liší od viny v tom, že vinu cítíme, porušíme-li nějakou svou základní hodnotu – znepokojuje nás, že něco, co jsme udělali, bylo špatné. Hanbu pak pociťujeme, přestoupíme-li či nesplníme nějaká vnější pravidla a očekávání, která na nás společnost klade, a proto cítíme, že my jsme špatní. Vnímáme-li negativní soudy druhých tak, že skrytě posuzují naše „vady“, pak i kdyby to udělali laskavě a s lítostí v očích, velmi snadno sklouzneme do hloubi oceánu hanby.

Podle starého rčení jsou očekávání „kořenem všech zlomených srdcí“ a určitě platí i to, že nesplněná očekávání bývají důvodem hlubokého vnitřního zmatku a chaosu. Proč? Když se totiž realita neodvíjí podle toho, jak by „měla“, naše mysl ztrácí půdu pod nohama. Budeme dezorientovaní stejně, jako kdybychom zabloudili v lese a v dohledu nebyla žádná pěšina. Někdy nás paralyzuje i strach: jak teď najdeme cestu zpátky, do bezpečí? Mozek má mnohem raději, když může budoucnost přesně předvídat, a tak máme tendenci vytvářet kulturní vzorce, které nám to umožní. „Žít šťastně až navěky“ patří právě k takovým kolektivním vzorcům – zajišťuje nám pocit jistoty, předvídatelnosti a nastavuje standard pro společenskou harmonii.

Moje dobrá známá Karey Pohnová se zabývá personálním poradenstvím a koučingem s využitím moderní neurovědy. V rámci svých studií v NeuroLeadership Institute zjistila, že jsou-li naše očekávání v souladu s realitou, mozek nás odmění značnou dávkou dopaminu. Pokud tedy život odpovídá naší představě o tom, co by se mohlo a mělo dít, cítíme se dobře. Naopak když se naše očekávání neplní, úroveň stresu vyletí nahoru a mozek se přesouvá do stavu ohrožení. Zatímco hladina dopaminu a oxytocinu klesá, hladina stresového hormonu kortizolu se prudce zvedne, imunitní systém se ztlumí a limbický systém, sídlo našich emočních reakcí, přejde do režimu „útok, nebo útěk“ a my střemhlav padáme do marastu soužení a utrpení.

Bylo nebylo – pohádky o šťastném žití až navěky

Vždycky jsem někde v sobě měla kousek amatérské antropoložky. Zřejmě mám proto sklon dívat se i na své vlastní zkušenosti neosobně a s odstupem, což v praxi znamená, že jsem často sama sobě pokusným králíkem. Mé vlastní úvahy, předpoklady, pocity a tendence mi slouží jako informace o tom, co se může odehrávat v každém z nás. Umíte si tedy představit, že současně s pocity méněcennosti a hanby, jež mě zaplavily, když se mé manželství chýlilo ke konci, jsem pocítila i zvědavost. Například jsem si všimla, že když jsem si sundala snubní prsten a vyšla do světa bez něj, cítila jsem se jakoby obnažená a nejistá. Často jsem měla chuť schovat ruku do kapsy, a chránit se tak proti zranitelnosti svého nápadně nahého prsteníčku. S jistou nelibostí jsem sama na sobě zaznamenala, že si před lidmi, kteří vypadali ve vztahu šťastně, připadám poněkud méněcenně a současně se bojím, že se na mě druzí budou dívat spatra, že jsem zase sama.

Neselhal jsem. Jen jsem našel deset tisíc způsobů, které nefungují.

THOMAS A. EDISON

I když se můj rozum takové představě bránil, v emoční rovině jsem cítila, jako bych bez partnera ztratila body na společenském žebříčku. Díky tomu, že jsem během let pracovala s mnoha studenty, jsem věděla dost na to, abych takové pocity nevnímala jako osobní selhání, ale brala je spíš jako kolektivně sdílenou zkušenost. Po rozchodu je člověk tak emočně zranitelný, že ho každá drobnost drásá jako nehty škrábající po tabuli – obzvlášť patříte-li k citlivějším jedincům, jimiž mnozí z nás jsou.

Tato situace mě přiměla k pátrání. Chtěla jsem zjistit, co je zdrojem kolektivních ideálů, které nás drží v pasti jako rukojmí a které miliony z nás, včetně mě samotné, nejsou schopni naplnit. Začala jsem u samotné věty „a všichni žili spolu šťastně až navěky“. Na internetu se dozvíte, že před několika staletími tato věta často uzavírala příběhy, které si lidé večer vyprávěli u ohně. Existovaly ovšem i jiné varianty. V Persii, jak možná víte, na konci příběhu vypravěč obvykle oznámil: „Tento příběh končí, ale ještě je mnohé k vyprávění,“ a navnadil posluchače na další pokračování, což dobře znají diváci televizních seriálů. V Norsku prý vypravěč mazaně prohlásil: „A pokud nezemřeli, žijí dodnes.“ Mně osobně se nejvíc líbí varianta Hebrejců: „A žili šťastně a spokojeně až do dnešního dne.“

Zapátrala jsem ještě hlouběji a zjistila, že i když pohádkové motivy lze najít již v dávné indické, čínské, řecké, hebrejské a římské literatuře, pohádky samotné se jako oblíbená forma vyprávění objevily až koncem šestnáctého století v italských Benátkách. Asi by nás nemělo překvapit, že touha žít navěky šťastně v náručí svého milovaného pochází právě od romantických Italů, projíždějících se na gondolách po benátských kanálech. Pohádky se odlišovaly od tehdy rozšířenějších lidových vyprávění – charakterizovala je kouzla a čáry, splnění tajných přání a měly šťastný konec doprovázený bohatstvím a nalezením pravé lásky.

Ale stejně mě zajímalo: Proč zrovna tehdy? Jaký byl život v Benátkách konce šestnáctého století, že vytvořil podmínky, v nichž se mýtus „žili spolu šťastně až navěky“ úspěšně zakořenil a rozrostl do dnešní podoby? A do takové míry, že nová touha po lásce začala během relativně krátké doby u jejích hledačů po celém světě dominovat? Mluvíme tu o pouhých čtyřech stoletích, během nichž tato jediná představa proměnila dost výrazným způsobem celý svět. V měřítku evoluce je čtyři sta let v ubíhajícím čase pouhým zlomkem vteřiny. Do té doby se partnerství a manželství více méně netýkalo lásky. Cílem nebylo osobní štěstí. Ano, manželství mělo také trvat navěky, ale proto, že se týkalo hlavně půdy, řemesla, obchodu a rozšíření moci, nikoli věcí, které změníte jedna dvě. Do té doby bylo partnerství a manželství otázkou přežití a hluboce zakořeněné lidské potřeby zajistit si životní bezpečí.

Nešťastný původ ideálu trvalé lásky

Při plnění svého poslání – pochopit, kde mají původ naše současná očekávání týkající se partnerské lásky – jsem objevila dvě extrémní životní podmínky, jež měly zásadní vliv na Benátčany oné doby. Prvním aspektem byla průměrná délka života: tehdy se totiž lidé v průměru dožívali méně než čtyřiceti let. To samozřejmě neznamená, že každý, kdo překročil čtyřicítku, zemřel. Spousta lidí žila do padesáti, šedesáti, sedmdesáti let i déle.Ovšem lví podíl tehdejších obyvatel Evropy (konkrétně šedesát procent) zemřel před dosažením šestnáctých narozenin.

Nevím, jestli se dovedete vžít do situace lidí žijících v Benátkách před pouhými čtyřmi stoletími. Zkuste si představit ten nevýslovný smutek, s nímž se museli potýkat, když polovina dětí, které se jim narodily, polovina dětí jejich přátel a sousedů, polovina dětí jejich dětí, polovina kamarádů jejich dětí, byla odsouzena k smrti ještě předtím, než mohla dospět. Když jsem si tuto skutečnost plně procítila, najednou mi věta „a všichni žili spolu šťastně až navěky“ začala dávat úplně jiný smysl. Ve světě, kde mají děti tak nízkou naději na přežití, je asi mimořádně důležité podporovat myšlenku, aby spolu rodiče zůstali v dobrém i zlém a dali dětem co nejlepší šance.

Druhá věc, kterou jsem s překvapením zjistila, se týkala velmi rigidní a utlačovatelské třídní struktury té doby. V Benátkách sice existovala bohatá vzkvétající třída šlechticů, ale většinu obyvatel tvořili chudí, těžce pracující lidé bez šancí změnit svůj úděl k lepšímu. Pocity marnosti zřejmě ještě upevnil zákon přijatý v roce 1520, podle něhož bylo pro šlechtice nelegální vzít si někoho mimo svou společenskou vrstvu. Nezapomínejte, že to byla doba před tím, než si lidé začali partnera vybírat „podle svého srdce“, kdy se manželství týkalo výhradně zachování majetku. Represivní ekonomická situace v kombinaci s rigidním zákonem zřejmě u prostých Benátčanů vyvolala pocit, že jsou ve svém současném životě uvězněni a nemají možnost z každodenní chudoby uniknout.

Avšak i chudí mohli naštěstí v dobách pozdní renesance číst knihy a díky nim na chvíli opustit chmurnou skutečnost a vejít do světa zázraků. Lze je pak vinit, že hltali novou literární nabídku pohádek, jež jim předkládal muž považovaný za tvůrce této nové literární formy, italský spisovatel a vydavatel Giovanni Francesco Straparola? I když byly pohádkové příběhy původně mnohem méně propracované, než jak je upravili Francouzi zhruba o sto let později, nabízely oddech v podobě romantiky, čar a kouzel, kde nakonec hrdina a hrdinka vždy dosáhli lepšího života a všichni žili navěky šťastně v nějaké daleké cizí zemi (protože se to pochopitelně nemohlo stát v Benátkách, kde platil zákon zakazující šlechtici vzít si neurozeného).

Byla jsem vdaná třikrát a každé z mých manželství se vydařilo.

MARGARET MEADOVÁ

Když jsem odhalila úrodnou půdu, z níž pohádky vyrůstaly, aby se staly tak milovanou součástí naší kultury, nečekaně mě to dojalo. Oslovil mě nezlomný duch Benátčanů, kteří se odmítli vzdát tváří v tvář nepříznivým životním okolnostem, v nichž se narodili. Dokonce jsem začala na mýtus „a všichni žili šťastně až navěky“ pohlížet jako na počátek Hnutí lidského potenciálu, protože nás vlastně povzbuzuje, abychom se nenechali odradit svou aktuální životní situací a usilovně se propracovávali k novým možnostem a bohatému a ušlechtilému životu bez ohledu na to, že realita kolem nám říká něco úplně jiného.2 Vždy jsem se domnívala, že u počátku tohoto psychologického hnutí stály velké osobnosti psychologie, jako byli William James, Viktor Frankl, Abraham Maslow, Carl Rogers, Jean Houstonová a Milton Erickson. Ale možná jsem nevěnovala dostatek pozornosti silným základům, na nichž jejich myšlenky stály, neboť transformativní praxi představovat si svět a život lepší vlastně jako první zpopularizoval neúnavný Giovanni Francesco Straparola.

Změny v modelu partnerských vztahů

Vyprávění o vzniku pohádek má jistě své kouzlo, ale nastal čas si uvědomit, že mýtus „žili spolu šťastně až navěky“ se už možná poněkud přežil a v naší současné době si zaslouží revizi, neboť zvyky a mravy týkající se randění, chození a manželství nikdy nevydržely delší dobu neměnné. Zvyky lásky se v průběhu času vždy měnily: od radikálně nové idey romantické lásky jakožto důvodu pro uzavření manželství v polovině osmnáctého století, přes „tradiční“ model ideálního svazku v padesátých letech minulého století (tedy matka starající se o děti i domácnost a otec vydělávající peníze), po domácnost dvou tátů, kam přijíždí biologická matka dvakrát ročně na návštěvu.

Podle profesorky a renomované vztahové antropoložky Helen Fisherové z Rutgersovy univerzity v New Jersey se v současné době stává normou takzvaná sériová monogamie, tedy že většina z nás bude mít během svého života dva až tři vážné vztahy. Z toho ovšem logicky vyplývá, že většina z nás bude muset během svého života jeden až dva vážné vztahy ukončit. A stejně jako kdysi bylo normou vzít si za muže nebo ženu svou jedinou pravou lásku, dnes je stejně tak běžné nemít partnera na celý život. Vezměme si statistiky: rozvodem končí přes čtyřicet procent prvních manželství, přes šedesát procent druhých manželství a přes sedmdesát procent třetích manželství. Co z toho plyne? Většina z nás nebude mít jednoho celoživotního partnera, s nímž zůstaneme v dobrém i zlém, dokud nás smrt nerozdělí. Ve věku, kdy vnímáme potřebu zlepšovat veškeré stránky svého života a držet krok s neustále se měnícími životními podmínkami – ať jde o pracovní prostředí, spánkové návyky, způsob výchovy dětí, stravovací návyky nebo software – bychom možná měli zvážit „aktualizaci“ našeho zastaralého a značně zjednodušeného modelu partnerské lásky. Odložme stranou pohádky a únikové fantazie o životě, jaký bychom možná mohli mít, a posuňme se směrem k upřímnější vizi, která odpovídá našemu reálnému životu.

Selhání je jen jedním ze způsobů, jak se naučit dělat věci správně.

MARIAN WRIGHTOVÁ EDELMANOVÁ

V nedávno publikovaném článku v New York Times se uvádí, že podle písemných záznamů je dnes poprvé v dějinách ve věkové skupině nad padesát let více osob rozvedených než ovdovělých, přičemž míra rozvodovosti po dlouhotrvajícím manželství se v porovnání s rokem 1990 zdvojnásobila. A proč ne? Díky zázrakům viagry a hormonální substituční terapie jsou dnes lidé sexuálně aktivní do mnohem vyššího věku, než by naši prarodiče považovali za možné. Zatímco dříve když babička překročila padesátku, jednoduše snížila svá očekávání a čerpala radost z partiček bridže s přáteli, my se teprve rozhlížíme, přemýšlíme, co vylepšíme na svém vzhledu, co podnikneme, že třeba zvládneme maraton nebo dva, anebo se poohlédneme po další velké lásce. Senioři nad šedesát představují nejrychleji rostoucí demografickou skupinu na internetových seznamkách. Většina lidí dosahujících „důchodového věku“ chce od života víc než si každý týden zahrát karty s přáteli či vnoučaty. Chceme si každý týden dopřát hrátky se svým milovaným.

Doufám, že jednou budeme začínat rozhovory o vztahu úplně jinými otázkami, které budou lépe vystihovat nuance moderního života a partnerství, zejména co se týče jejich ukončení. Místo zjednodušující otázky „Jak dlouho vztah trval?“ začneme hodnotit kvalitu vztahu otázkami typu „Co mi ten vztah dal?“ nebo „Co nového jsem se o lásce naučil/a a budu to moci uplatnit v dalším vztahu?“.

Dokonce i rozvod lze brát jako způsob naplnění lásky. Láska od nás žádá mnoho věcí, včetně kroků, jež se zdají být naprosto v rozporu s pocity náklonnosti a loajality.

THOMAS MOORE

Celým svým srdcem věřím, že láska opravdu přetrvá navzdory všemu. A zjevně nejsem sama. Například Andrew J. Cherlin ve své uznávané knize o stavu manželství a rodiny v současné Americe The Marriage-Go-Round (Manželský kolotoč) uvádí, že navzdory jedné z nejvyšších rozvodovostí v západním světě máme také jeden z nejvyšších počtů uzavírání manželství. Podle statistik vstoupí skoro devadesát procent Američanů alespoň jednou za život do manželství, přestože existuje tak malá šance, že jim vydrží na celý život. Takže naše snaha revidovat „šťastný konec“ není důkazem, že už nevěříme v lásku. Naopak. Platíme za vytrvalé zastánce lásky a celoživotních svazků. Ale vzhledem k realitě současného světa, zahrnující postmoderní napětí mezi stabilitou manželství a americkým ideálem individuální svobody, sebevyjádření a osobního růstu, musíme akceptovat volbu mnohých, kteří se rozhodli svá manželství ukončit. Možná že naučit se žít šťastně i po ukončení vztahu a nalézt způsob, jak odpustit neodpustitelné a posunout se v životě dál s nadějí v srdci a dobrou vůlí v našich slovech i jednání, je základem toho, co znamená skutečně se navzájem milovat.

Abychom ale nepřešli k tématu vývoje a rozšíření ideálu lásky příliš brzy, setrvejme ještě chvíli ve stínech lásky a zastavme se u trpkých sestřiček paní Hanby – Zuřivosti a Nenávisti. Zapněte si bezpečnostní pás, protože zahneme do nebezpečných tmavých uliček, nepředvídatelného primitivního pekla nenávisti, pomsty a dalších odvrácených stran lásky.

KAPITOLA 2

Hořké rozchody, nehezké konce a umění žít navěky nešťastně

Když do nás píchnete, neteče z nás krev? Když dáte nám jed, neumřeme? Když nám ubližujete, nemáme se mstít?3

WILLIAM SHAKESPEARE

V New Yorku byl krásný podzimní den roku 1959. Mladý pohledný právník zabočil ve zbrusu novém modrém kabrioletu do ulice, kam zabloudil jen zřídka, a okamžitě si všiml dívky s havraními vlasy sedící na lavičce v přilehlém parku. Obrátil se ke kamarádovi a prohlásil: „Koukni na tu holku! Tu musím mít!“ Zajel k okraji vozovky, vystoupil a zamířil k dívce. Tak začala jedna z nechvalně proslulých milostných afér moderní doby – vášnivý vztah plný zvratů mezi Burtem Pugachem a Lindou Rissovou.

Když začala Linda s Burtem chodit, netušila, že už je ženatý a má postiženou dceru. Zbláznila se do něj, úplně ji očaroval. Věřila, že potkala muže, za něhož se provdá, a vybudují spolu šťastnou rodinu. A Burt jí takovou budoucnost určitě sliboval, když spolu šli vybírat snubní prsten a objednali se na prohlídku domu, kde by mohli bydlet. Když se ale nakonec dozvěděla pravdu, udělala, co se v těch dobách od slušné dívky očekávalo – okamžitě se s ním rozešla. Nebo se o to alespoň pokusila. Burt byl zvyklý dostat, co chce, proto nepovažoval „ne“ za odpověď, neustále ji sledoval, obtěžoval a také jí vyhrožoval – vše ve jménu lásky. Když se od Lindina otce dozvěděl, že se zasnoubila s jiným, ztratil nervy. Najal si tři muže, kteří Lindě vychrstli do obličeje louh, takže ji doživotně znetvořili a téměř oslepili.

Burta usvědčili a vsadili do vězení. Nyní však v příběhu dochází k paradoxnímu zvratu. Zatímco zuřivost z Burta brzy vyprchala, láska nikoli. Během následujících čtrnácti let psal z federální věznice Lindě milostné dopisy, prosil ji o odpuštění a ubezpečoval ji o své oddanosti. Do roka po jeho propuštění se Linda s Burtem vzali a zůstali spolu dalších téměř čtyřicet let, až do Lindiny smrti ve věku sedmdesáti pěti let.

Podobné příběhy posloucháme se zaujetím, zbystříme, aby nám neunikly žádné temné detaily, ale připadá nám, že my sami bychom nikdy do tak extrémního zmatku mezi láskou, nenávistí, vášní a odplatou nezabředli. Jenže od Burta Pugache nás odlišuje pouze charakter. Protože zatímco mně a vám by svědomí v podobném aktu pomsty zabránilo, naše biologická podstata (stejně jako Burtova) vlastně k takovému jednání vybízí. Přestože bychom se v reakci na odmítnutí milovanou osobou nikdy takto nezachovali, jsme k takové reakci biologicky přednastaveni.

Při nedávném vystoupení na TEDu popsala antropoložka Helen Fisherová nešťastnou ironii fungování našeho mozku poté, co nás milovaný člověk odmítne. Tatáž část mozku, která se nám aktivuje při zamilování, se totiž stimuluje ještě více, když nás dotyčný posléze zavrhne. Takže místo aby mozek nabídl nějaké rozumné řešení a obrátil naši pozornost k novému životu, je naprogramován tak, že zvyšuje touhu po tom, co ztrácíme. Neúprosně nás udržuje v milostném vztahu, zatímco my se zoufale snažíme otočit Titanic pryč od ledovce, drceni zběsilou touhou a dychtivostí. Jak jednou řekl římský básník Terentius: „Čím menší naděje, tím žhavější láska.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozcházení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.