Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

POVÍDKY

Kreutzerova sonáta s dodatky • Ďábel • Otec Sergěj
Cholstoměr • Smrt Ivana Iljiče • Kráčejte ve světle

sv. 8

Nakladatelství Michal Legelli

2020

Lev Nikolajevič Tolstoj

Povídky

podle nejlepších českých překladů

Fr. Husáka, Jar. Janečka, Fr. Mézla, V. Chába,

Jar. Hrubého, Ig. Hoška a K. Velemínského

z let 1895, 1902, 1924 a 1929

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 24. publikaci

elektronické vydání první

464 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2020

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-28-2 (epub)

ISBN 978-80-88329-29-9 (azw3)

POVÍDKY

KREUTZEROVA SONÁTA

Motto:

„Ale jáť pravím vám: Že každý, kdož by pohleděl na ženu ku požádání jí, již zcizoložil s ní v srdci svém.“ (Mat. V. 28.)

Řekli jemu učedníci jeho: „Poněvadž jest taková pře s manželkou, není dobré ženiti se.“ On pak řekl jim: „Ne všichni chápají slova toho, ale ti, jimž jest dáno.“ (Mat. XIX. 10-11.)

I. kapitola

Bylo to brzy z jara. Jeli jsme druhý den. Do vagonu vstupovali a vystupovali cestující na krátké vzdálenosti, avšak tři jeli, právě tak jako já, od počáteční stanice, z níž vlak vyjel: nehezká a ne mladá dáma, kouřící, s utýranou tváří, v polomužském plášti a čapce, její známý, povídavý, asi čtyřicetiletý člověk s elegantními novými zavazadly a potom pán nevysoké postavy, držící se stranou, s nervózními prudkými pohyby, ještě ne starý, s kučeravými vlasy, jež patrně předčasně zešedivěly a s neobyčejně lesklýma očima, jež rychle těkaly z předmětu na předmět. Byl oblečen do starého pláště od drahého krejčího, s kožešinovým límcem a vysokou beranicí. Když se rozepínal, bylo viděti pod pláštěm kazajku a vyšívanou ruskou košili. Zvláštnost tohoto pána pozůstávala dále v tom, že čas od času vydával podivné zvuky, podobné odkašlávání nebo načatému a přerušenému smíchu.

Tento pán po celou dobu jízdy pečlivě se vyhýbal styku a seznámení s cestujícími. Na zaváděné rozhovory sousedů odpovídal krátce a úsečně, buď četl, nebo kouřil, vyhlížeje z okna, nebo vyňav ze svého starého pytlíku zásoby, pil čaj a přikusoval.

Zdálo se mi, že jej tíží jeho osamocenost a několikráte chtěl jsem se s ním dáti do řeči, ale pokaždé, když se naše oči setkávaly, což se stávalo často, poněvadž jsme seděli šikmo proti sobě, obracel se a chápal se knihy, nebo vyhlížel z okna.

Zatím co vlak stál k večeru druhého dne na velké stanici, nervózní tento pán šel si pro horkou vodu[1] a zavařil si čaj. Pán s elegantními, novými zavazadly, advokát, jak jsem se později dověděl, se svou sousedkou, kouřící dámou v polomužském plášti, zašli píti čaj na stanici.

Za dobu nepřítomnosti pána s dámou nastoupilo do vozu několik nových osob a mezi nimi vysoký, vyholený, vrásčitý stařec, patrně kupec, v kuním kožichu a soukenné čapce s ohromným stínítkem. Kupec usedl naproti místu, kde seděla dáma s advokátem a ihned se pustil v rozhovor s mladým člověkem, podle vzezření kupeckým mládencem, jenž vstoupil do vozu rovněž na této stanici.

Seděl jsem šikmo a poněvadž vlak stál, mohl jsem v těch chvilkách, kdy nikdo nechodil, slyšeti v úryvcích jejich rozhovor. Kupec pověděl ze začátku, že jede na svůj statek, jenž jest vzdálen jenom jednu stanici; potom, jako vždycky, jali se hovořiti ze začátku o cenách, o obchodu, vyprávěli, jako vždycky, o tom, jak nyní Moskva obchoduje a potom se dali do řeči o výročním trhu v Nižním Novgorodě. Mládenec začal vyprávěti o pitkách nějakého oběma známého bohatého kupce o trhu, avšak stařec mu nedal domluviti a začal sám vyprávěti o bývalých pitkách v Kunavině, jichž se byl sám účastnil. Byl patrně hrd na svoje účastenství při nich a vypravoval s patrnou radostí, jak zároveň s oním známým vyvedli jedenkráte opilí v Kunavině takový kousek, že bylo nutno vyprávěti jej šeptem, při čemž se mládenec rozchechtal na celé kolo a stařec se rovněž zasmál, vyceniv dva žluté zuby.

Poněvadž jsem neočekával, že uslyším něco zajímavého, vstal jsem, abych se do odjezdu vlaku prošel po peróně. Ve dveřích jsem potkal advokáta s dámou, kteří cestou o něčem živě hovořili.

„Nestačíte,“ pravil mi ochotný advokát; „hned bude zvoniti po druhé.“[2]

A skutečně, ještě jsem ani nedošel na konec vlaku, když se rozlehlo zvonění. Když jsem se vrátil, pokračovala dáma s pánem v živém rozhovoru. Starý kupec seděl mlčky naproti nim, dívaje se přísně před sebe a občas požvykuje, jako by to neschvaloval.

„Potom přímo sdělila se svým mužem,“ vyprávěl usmívaje se advokát, právě když jsem šel kolem něho, „že nemůže a také ani nechce žíti s ním, poněvadž...“

A začal dále vyprávěti něco, co jsem nemohl zaslechnouti. Hned za mnou přišli ještě cestující, přišel konduktér, vběhl nosič a dosti dlouho byl hluk, v němž nebylo rozhovoru rozuměti. Když všechno utichlo a já zase uslyšel hlas advokátův, rozmluva již patrně přešla z určitého případu na všeobecné úvahy.

Advokát vyprávěl o tom, jak otázka o rozvodu zajímala nyní všeobecné mínění v Evropě a jak u nás se objevovaly stále častěji a častěji případy toho druhu. Pozoruje, že jeho hlas jest slyšen samotný, přerušil svou řeč a obrátil se ke starci:

„Za starých dob toho nebývalo, není-li pravda?“ pravil, příjemně se usmívaje.

Stařec chtěl něco odpověděti, avšak v témž okamžiku hnul se vlak a stařec sňal svoji čapku a začal se křižovati a šepotati modlitbu. Advokát, pohlížeje stranou, uctivě čekal. Když stařec skončil svou modlitbu a trojnásobné křižování, nasadil si přímo a hluboko svou čapku, usadil se pohodlněji na místě a začal mluviti.

„Bývalo tak, pane, také dříve, jenom že méně,“ pravil. „Za nynější doby není možná, aby toho nebylo. Jsou již příliš vzdělaní.“

Vlak, pohybuje se stále rychleji a rychleji, zahřměl vždy na výhybkách, mně bylo těžko poslouchati a poněvadž to bylo zajímavé, přisedl jsem blíže. Můj soused, nervózní pán s lesknoucíma se očima, byl patrně rovněž zaujat a nevstávaje z místa, naslouchal.

„Ale čím pak je tu vinno vzdělání?“ pravila dáma, sotva znatelně se usmívajíc. „Což by bylo opravdu lépe ženiti se tak, jako za starých dob, kdy se ženich s nevěstou ani navzájem neviděli?“ pokračovala, podle zvyku dam odpovídajíc ne na slova svého spolubesedníka, nýbrž na slova, jež očekávala jako jeho odpověď. „Nevěděli, mají-li se rádi, mohou-li se míti rádi a brali se, jak se jim kdo nahodil a také se celý život trápili. To jest podle vašeho mínění lepší?“ pravila, obracejíc se patrně se svou řečí ke mně a k advokátovi, spíše než ke starci, s nímž hovořila.

„Jsou již příliš vzdělaní,“ opakoval kupec, pohlížeje pohrdavě na dámu a nechávaje její otázku bez odpovědi.

„Bylo by zajímavo věděti, jak vykládáte vztah mezi vzděláním a neshodami v manželství,“ pravil advokát, usmívaje se sotva znatelně.

Kupec chtěl něco říci, ale dáma jej přerušila.

„Ne, ony doby již minuly,“ pravila.

Avšak advokát ji zarazil: „Ne, dovolte, aby vyjádřil svou myšlenku.“

„Hlouposti jsou důsledkem vzdělání,“ pravil rozhodně stařec.

„Hnáti do manželství takové, kteří se navzájem nemilují a potom se diví, že žijí v rozporech,“ rychle vykládala dáma, pohlížejíc na advokáta a na mne, ba i na mládence, jenž zdvihnuv se ze svého místa a podepřev se loktem o opěradlo, s úsměvem naslouchal rozhovoru.

„Vždyť přece jenom zvířata možno pářiti, jak se zlíbí hospodáři, avšak lidé mají svoje náchylnosti a náklonnosti,“ pravila dáma, chtějíc patrně kupce tnouti.

„Nadarmo tak mluvíte, paní,“ pravil stařec; „zvíře — toť dobytek, avšak člověku jest dán zákon.“

„Ale jak jen přece žíti s člověkem, není-li lásky?“ stále pospíchala dáma, aby pověděla svoje úsudky, jež se jí patrně zdály velmi novými.

„Dříve o tom neuvažovali,“ pravil stařec rozhodným tónem; „teprve dnes jest to zavedeno. Sotva něco kmitne, má hned žena: „Půjdu od tebe.“ Již i mezi mužíky — jest zavedena táž móda. ,Tu máš,‘povídá, ,na, tvoje košile a spodky a já půjdu s Vaňkou, ten jest kudrnatější než ty.‘ A nadarmo tu mluvit. Ale žena musí míti napřed strach.“

Mládenec pohlédl na advokáta, na dámu i na mě, zadržuje patrně úsměv a jsa připraven vysmáti se řeči kupcově nebo přisvědčiti jí, podle toho, jak bude přijata.

„Jaký pak strach?“ pravila dáma.

„Ale takový: a bude se báti svého mu-u-uže! Takový strach.“

„Nu, tenhle čas již, tatíčku, minul,“ pravila dáma, docela již poněkud pohněvána.

„Ne, paní, ten čas nemůže minouti. Jako byla ona, Eva, žena stvořena z žebra mužova, tak bude také až do skonání věků,“ pravil stařec a potřásl tak přísně a vítězně hlavou, že mládenec ihned usoudil, že jest vítězství na straně kupcově a hlasitě se zasmál.

„Ano, to vy, mužové, tak usuzujete,“ pravila dáma, nevzdávajíc se a ohlížejíc se na nás; „sami sobě jste dali svobodu, ale ženu chcete držeti ve vězení. Sami sobě, ovšem, dovolujete všechno.“

„Nikdo nedává dovolení, jenom že od muže ničeho nepřibude do domu, avšak žena, žena — toť děravá nádoba,“ pokračoval důrazně kupec. Důraznost tónu kupcova přemáhala patrně posluchače a docela dáma cítila se sama poraženou, avšak stále se ještě nevzdávala.

„Ovšem, avšak myslím, že připustíte, že žena jest — člověk a má city, stejně jako muž. A co že má tedy dělati, nemá-li ráda muže?“

„Nemá ráda!“ opakoval hrozivě kupec, pohybuje obočím a rty. „Však bude míti ráda!“ Tento neočekávaný argument zvláště se zalíbil mládenci, tak že vyrazil přisvědčující zvuk.

„Ba ne, nebude míti ráda,“ namítla dáma, „a není-li lásky, tož přece nelze k tomu přinutiti.“

„Nu, a což když žena podvádí muže, co potom?“ pravil advokát.

„To nemá býti,“ pravil stařec, „na to jest nutno míti pozor.“

„A stane-li se to, co potom? Vždyť se tak stává.“

„Někomu se tak stává, avšak nám se nestává,“ řekl kupec.

Všichni umlkli. Mládenec sebou zavrtěl, přisunul se blíže a nechtěje patrně zůstati za ostatními, začal s úsměvem.

„Ano, náš chlapík měl také takový skandál. Jest to také tuze těžko rozsoudit. Dostal také takovou ženu, víme, prostopášnou. A začala vyvádět. A on byl vážný dobrák a vzdělaný. Ze začátku s kancelářským. Přemlouvá ji muž také po dobrém. Nepřestala. Vyváděla všelijaké špatnosti. Začala mu krásti peníze. Tak ji bil. Co platno, byla stále horší. Začala pletky, s odpuštěním, s nepokřtěným, se židem. Co měl dělat? Zavrhl ji docela. Také teď žije jako svobodný a ona se toulá.“

„Protože je hlupák,“ pravil stařec. „Kdyby jí byl hned ze začátku nedal zvůle a byl by ji vzal hezky zkrátka, byla by s ním, bez starosti. Nesmí se dávati vůle ze začátku. Nevěř koni v poli a ženě v domácnosti.“

V tu chvíli přišel průvodčí odebírati lístky do nejbližší stanice. Stařec odevzdal svůj lístek.

„Ano, ženské pohlaví jest nutno zavčas držeti zkrátka, jinak je po všem.“

„Nu, a vždyť jste přece sám právě vyprávěl, jak ženáči na trhu v Kunavině vyvádějí?“ pravil jsem, nemoha se přemoci.

„To je něco jiného,“ pravil kupec a pohroužil se v mlčení.

Když se rozlehlo písknutí, kupec se zdvihl, vytáhl z pod sedadla pytel, zahalil se a nadzdvihnuv čapku, vyšel na plošinu.

Poznámky:

[1] Na stanicích lze obdržeti vřelou vodu ku přípravě čaje, pročež cestující mívají čajové nádobí s sebou.

[2] Na stanicích se zvoní třikráte k nastupování.

II. kapitola

Sotva že stařec odešel, ozval se několikahlasý rozhovor.

„Tatík ze starého vydání,“ pravil mládenec.

„Živý Domostroj,“[3] pravila dáma. „Jaký má divošský názor o ženě a o manželství!“

„Ano, jsme daleko od evropského názoru na manželství,“ pravil advokát.

„Vždyť hlavní věcí, to, co takoví lidé nechápou,“ pravila dáma, „jest to, že manželství bez lásky není manželstvím, že jenom láska posvěcuje manželství a že opravdové manželství jest pouze ono, které posvěcuje láska.“

Mládenec poslouchal a usmíval se, snaže si zapamatovati z učených rozhovorů pro případ potřeby co možno nejvíce.

Uprostřed řeči dámy ozval se za mnou zvuk jakoby trhaného smíchu nebo vzlykání a když jsme se ohlédli, spatřili jsme mého souseda, šedivého, osamělého pána s lesknoucíma se očima, jenž za rozhovoru, který jej patrně zaujal, nepozorovaně přistoupil k nám. Stál, položiv ruce na opěradlo sedadla a byl patrně velmi rozrušen: jeho obličej byl červený a sval na líci se mu chvěl.

„Jaká pak že to láska... láska... láska posvěcuje manželství?“ pravil zajíkaje se.

Dáma, vidouc rozrušení spolubesedníka, snažila se odpověděti mu pokud možno nejmírněji a nejšetrněji.

„Opravdová láska... Je-li tato láska mezi mužem a ženou, jest také možno manželství,“ pravila dáma.

„Ano, prosím; ale co máme rozuměti opravdovou láskou?“ rozpačitě se usmívaje a s ostychem pravil pán s lesknoucíma se očima.

„Každý ví, co je to láska,“ odpověděla dáma, chtějíc rozmluvu s ním patrně přerušiti.

„Ale já nevím,“ pravil pán. „Musíte vymeziti určitěji, co rozumíte...“

„Jak? Velmi jednoduše,“ odvětila dáma, avšak zamyslila se. „Láska? Láska jest výjimečné dávání přednosti jednoho nebo jedné přede všemi ostatními,“ řekla.

„Dávání přednosti na jak dlouho: Na měsíc, na dva nebo na půl hodiny?“ namítl šedivý pán a zasmál se.

„Ne, dovolte, vy mluvíte patrně o něčem jiném.“

„Nikoliv, prosím, o tomtéž.“

„Míní,“ zastal se advokát, ukazuje na dámu, „že sňatek musí vyplývati za prvé z náklonnosti, lásky, chcete-li a že je-li taková, teprve potom jest sňatek sám o sobě něčím, řekl bych, posvátným. A dále, že každé manželství, jehož základ netvoří přirozená náklonnost, láska, chcete-li, nemá v sobě pranic mravného, závazného. Správně, chápu-li?“ obrátil se k dámě.

Dáma kývnutím hlavy potvrdila objasnění své myšlenky.

„Potom...“ pokračoval advokát, ale nervózní pán s očima, nyní ohněm hořícíma, stěží se patrně udržoval a nedávaje advokátovi domluviti, začal:

„Nikoliv, mluvím o tomtéž, o dávání přednosti jednoho nebo jedné přede všemi ostatními, avšak ptám se pouze: Dávání přednosti na jak dlouho?“

„Na jak dlouho? Na dlouho, mnohdy na celý život,“ pravila dáma, krčíc rameny.

„Ale vždyť tohle je pouze v románech, ale nikdy v životě. V životě bývá tohle dávání přednosti jednoho před ostatními na roky, což jest velmi zřídka; často na měsíce, ba na týdny, na dny a na hodiny,“ mluvil pán, věda patrně, že překvapí všechny svým míněním a spokojený tím.

„Ach, co myslíte! Ale ne!... Ne, dovolte!...“ zvolali jsme všichni tři najednou. Ba i mládenec vydal nějaký odporující zvuk.

„Ano, prosím, vím,“ překřikoval nás šedivý pán, „vy mluvíte o tom, co se pokládá za skutečné, avšak já mluvím o tom, co jest. Každý muž okouší to, co nazýváte láskou, ke každé hezké ženě.“

„Ach, to jest hrozné, co vy říkáte; ale jest přece mezi lidmi onen cit, který se nazývá láskou a který trvá ne po měsíce a roky, nýbrž po celý život?“

„Ne, není ho. Připustíme-li docela, že by muž i dal přednost znamenité ženě na celý život, tož právě žena, podle všeho, dá přednost jinému a tak tomu bylo vždycky a tak jest také ve světě,“ pravil a vyňav papirosku, začal pokuřovati.

„Ale může býti i navzájem,“ mínil advokát.

„Ne, prosím, nemůže býti,“ namítl; „stejně nemůže býti, jako je nemožno, aby ve voze hrachu dva poznamenané hrášky padly vedle sebe. A mimo to tu není pouze pravděpodobnost, zde je jisté přesycení. Milovati po celý život jednu nebo jednoho — to je stejné, jako říci, že jedna svíčka bude hořeti po celý život“ — pravil, dychtivě táhna.

„Avšak vy stále mluvíte o smyslné lásce. Což pak vy nepřipouštíte lásku, založenou na shodě ideálů, na duševní příbuznosti?“ namítla dáma.

„Duševní příbuzenství! Shoda ideálů!“ opakoval, vyrážeje svůj zvuk. „Ale v takovém případě není důvodu, aby spolu spali (promiňte mi hrubost). Ale takhle v důsledcích shody ideálů ulehají lidé spolu spáti,“ pravil a nervózně se zasmál.

„Ale dovolte,“ pravil advokát; „skutečnost odporuje tomu, co vy tvrdíte. Vidíme, že manželství existují, že všechno lidstvo nebo jeho větší část žije manželským životem a že mnozí čestně prožívají hodně dlouho trvající manželský život.“

Šedivý pán se zase zasmál.

„Vždyť vy pravíte, že manželství jsou zakládána na lásce, zatím co já přece vyslovuji pochybnosti o existenci lásky, mimo smyslné, dokazujete mi existenci lásky tím, že existují manželství. Ale manželství přece v naší době — jsou jenom klam!“

„Nikoliv, prosím, dovolte,“ pravil advokát; „říkám jenom, že manželství existovala a existují.“

„Existují! Ale jenom proč existují? Existovala a existují u těch lidí, kteří vidí v manželství něco tajuplného, tajemství, které zavazuje před Bohem. U těch existují, avšak ne u nás. U nás se lidé žení, nevidouce v manželství ničeho, mimo spojení a výsledkem jest buď klam, nebo násilí. Je-li to klam, lehce se to snese. Muž i žena klamou pouze lidi, že žijí v jednomanželství, avšak žijí v mnohoženství a mnohomužství. Jest to ošklivé, ale ještě to ujde; když však, jak to bývá nejčastěji, muž a žena vzali na se vnější povinnost žíti spolu po celý život a již od druhého měsíce se navzájem nenávidí, touží po rozchodu a přece jen žijí, pak jest důsledek toho ono strašlivé peklo, v němž se lidé opíjejí, střílejí, zabíjejí a otravují sebe i navzájem,“ vykládal stále rychleji, nedávaje nikomu příležitosti k námitce a stále víc a více se rozhořčuje. Všem bylo nevolno.

„Ano, bez pochybností bývají kritické epizody v manželském životě,“ pravil advokát, chtěje ukončiti nehezky prudký rozhovor.

„Jak vidím, poznal jste, kdo jsem?“ pravil šedivý pán tiše a jakoby spokojeně.

„Ne, nemám potěšení.“

„Nevalné potěšení. Jsem Pozdnyšev, onen, jemuž se přihodila ona kritická epizoda, na niž narážíte, ona epizoda, v níž zabil ženu,“ řekl, měře rychlým pohledem každého z nás.

Nikdo nevěděl, co říci a všichni umlkli.

„Nu, to je lhostejno,“ prohodil, vyraziv svůj zvuk. „Ostatně, promiňte! A!... nebudu vás vyrušovati.“

„Ale ne, račte...“ pravil advokát, sám nevěda, co ,račte‘.

Avšak Pozdnyšev neposlouchaje jej rychle se obrátil a odešel na své místo. Pán s dámou spolu šeptali. Seděl jsem vedle Pozdnyševa a mlčel jsem, poněvadž mi nenapadalo, co říci. Na čtení byla tma a proto jsem zavřel oči a tvářil se, že chci usnouti. Tak jsme projeli mlčky do nejbližší stanice.

Na této stanici pán s dámou přestoupili do jiného vozu, o čemž se domlouvali s průvodčím již dříve. Mládenec se ulebedil na lavici a usnul. Pozdnyšev však stále kouřil a pil čaj, zavařený ještě na minulé stanici.

Když jsem otevřel oči a pohlédl na něho, obrátil se najednou rozhodně a podrážděně ke mně:

„Vám jest snad nepříjemno seděti se mnou, když víte, kdo jsem? Odešel bych.“

„O, nikoliv, račte!“

„Nu, není vám libo čaje? Jenom že jest silný!“ A nalil mně čaje.

„Povídají... A stále lžou...“ pravil.

„O čem to mluvíte?“ otázal jsem se.

„Ale stále o témž: o té jejich lásce a o tom, co je to. Nechcete spát?“

„Naprosto ne.“

„Chcete-li tedy, povím vám, jak já právě touto láskou byl jsem přiveden k tomu, co se se mnou stalo.“

„Ano, není-li vám to obtížno.“

„Ne, jest mi obtížno mlčeti. Pijte přec čaj... či jest příliš silný?“

Čaj byl skutečně jako pivo, ale vypil jsem sklenici. V tom šel kolem průvodčí. Pozdnyšev jej provázel mlčky zlýma očima a začal teprve tehdy, až tento odešel.

Poznámky:

[3] Rus. lit. památka XVI. stol., vykládající moudrost předků o nazírání na život.

III. kapitola

„Nu, tož vám tedy povím... Ale chcete vy opravdu?“

Opakoval jsem, že chci doopravdy. Pozdnyšev se zamlčel, přetřel rukama obličej a začal:

„Když již vypravovat, tož musím vypravovati všechno od začátku: jest nutno pověděti vám, jak a proč jsem se oženil a jaký jsem byl před ženitbou.

Žil jsem do ženitby, jako žijí všichni, totiž v naší společnosti. Jsem zeman, kandidát univerzity a byl jsem předvoditelem.[4] Žil jsem do ženitby, jako žijí všichni, totiž prostopášně a poněvadž jsem žil prostopášně, jako všichni lidé naší společnosti, byl jsem přesvědčen, že žiji, jak jest třeba. Domníval jsem se o sobě, že jsem dobrý hoch, že jsem úplně mravný člověk. Nebyl jsem svůdcem, neměl jsem nepřirozených náklonností, nečinil jsem z toho hlavní cíl života, jak to dělali mnozí z mých vrstevníků, nýbrž oddával jsem se mravní zkáze postupně, slušně, dbaje zdraví. Vyhýbal jsem se ženám, které by mne byly mohly spoutati narozením dítěte nebo náklonností ke mně. Ostatně, jest možno, že byly jak děti, tak náklonnosti, avšak dělal jsem, jako by jich nebylo. A právě tohle jsem pokládal nejen za mravné, nýbrž byl jsem i na to hrd...“

Zarazil se, vyrazil svůj zvuk, jako dělal vždycky, když mu napadala patrně nová myšlenka.

„A vždyť právě v tom je největší ohavnost!“ vykřikl. „Mravní zkáza není přece v něčem fyzickém — vždyť žádná fyzická ohavnost není mravní zkáza; avšak mravní zkáza, skutečná mravní zkáza spočívá jmenovitě v odpoutání od mravních vztahů k ženě, s níž vstupuje člověk ve fyzické obcování. A právě tohle odpoutání jsem si přičítal za zásluhu. Pamatuji, jak jsem se jednou trápil, že jsem nemohl zaplatiti ženě, která patrně si mne zamilovala a oddala se mi a uklidnil jsem se teprve tehdy, když jsem jí poslal peníze, ukázav tím, že mravně ničím necítím se býti s ní spoután. A nekývejte hlavou, jako byste se mnou souhlasil!“ vykřikl na mne najednou. „Vždyť já to znám. My všichni, vy také, v nejlepším případě, nejste-li vzácnou výjimkou, jste týchž názorů, jakých jsem byl já. Nu, je to jedno, odpusťte mi,“ pokračoval, „ale záleží na tom, že je to hrozné, hrozné, hrozné!“

„Co jest hrozného?“ otázal jsem se.

„Ona propast poblouzení, v níž žijeme vzhledem k ženám a poměru k nim. Ano, prosím, nemohu o tom mluviti klidně a ne proto, že se se mnou stala ona epizoda, jak jsem pravil, nýbrž proto, že od té doby, co se stala se mnou tato epizoda, otevřely se mi oči a já spatřil všechno v docela jiném světle. Všechno převráceně, všechno převráceně!“

Zapálil cigaretu a opíraje se lokty o svoje kolena, začal vyprávěti.

V temnotě jsem neviděl jeho obličeje; bylo jenom slyšeti v dunění vozu jeho vemlouvavý a příjemný hlas.

Poznámky:

[4] Vůdce šlechty v gubernii.

IV. kapitola

„Ano, prosím, teprve tolik utýrán, když jsem tolik přetrpěl, jenom díky tomu jsem pochopil, kde jest kořen všeho, pochopil jsem, jak má býti a proto jsem spatřil všecku hrůzu toho, co jest.

Tož račte sledovat, jak že a kdy začalo to, co mne přivedlo k mé epizodě. Začalo to tehdy, když mi nebylo ještě plných 16 let. Stalo se to, když jsem byl ještě na gymnáziu a můj starší bratr byl studentem[5] prvního kurzu. Neznal jsem ještě žen, avšak stejně jako všechny nešťastné děti naší společnosti nebyl jsem již nevinným hošíkem: již druhý rok byl jsem zkažen hochy. Již žena, ne nějaká určitá, nýbrž žena jako sladké něco, žena, každá žena, nahota ženy mne již mučila. Moje samota bývala nečistá. Mučil jsem se, jak se mučí devadesát devět procent našich hochů. Hrozil jsem se, trpěl jsem, modlil jsem se a klesal. Byl jsem již zkažen ve svých představách i ve skutečnosti, ale poslední krok nebyl ještě vykonán. Hynul jsem sám, nevztahuje však dosud ruky na druhou lidskou bytost. Tu však soudruh bratrův, student, smíšek, takzvaný dobrý hoch, to jest největší ničema, který nás naučil jak píti, tak hráti v karty, přemluvil nás po pitce, abychom tam jeli. Jeli jsme. Bratr byl rovněž nevinen a klesl v téže noci. A také já, šestnáctiletý hošík, poskvrnil jsem sebe sama a spolupůsobil ke zhanobení ženy, naprosto nechápaje, co jsem páchal. Vždyť jsem ani od jednoho neslyšel, že by to, co jsem páchal, bylo špatné. A také nyní toho nikdo neuslyší. Pravda, jest to v přikázání, ale přikázání jest přece třeba jenom k tomu, abychom při zkoušce odpovídali baťuškovi[6], a ani tu nejsou tolik nutná, daleko ne tak, jako pravidlo o užívání ut v podmínečných větách.

Tak od oněch starších lidí, jejichž mínění jsem si vážil a vůbec od nikoho jsem neslyšel, že by to bylo špatné. Naopak, slyšel jsem od lidí, jichž jsem si vážil, že to bylo dobré. Slyšel jsem, že moje zápasy a strádání se po tom utiší, slyšel jsem to i četl, slyšel jsem od starších, že to bude dobré pro zdraví, od soudruhů pak jsem slyšel, že jest v tom docela kus nějaké zásluhy, junáctví. Celkem tedy vůbec, mimo dobro, nebylo tu viděti ničeho. Nebezpečí onemocnění? Však také to bylo přece předvídáno. Pečlivá vláda se o to stará. Bdí nad pravidelnou činností vykřičených domů a zabezpečuje mravní zkázu pro gymnazisty. Také doktoři za plat nad tím bdí. Tak tomu také má býti. Tvrdí, že mravní zkáza bývá užitečná zdraví a také zřizují pravidelnou, úplně přesnou mravní zkázu. Znám matky, které se starají v tom smyslu o zdraví svých synů. Také věda je posílá do vykřičených domů.“

„Proč pak věda?“ pravil jsem.

„A co pak že jsou doktoři? Kněží vědy! Kdo kazí jinochy tvrdě, že jest to nutno kvůli zdraví? Oni. A potom s hroznou vážností léčí příjici.“

„A proč by přec neléčili příjice?“

„Ale proto, že kdyby jedno procento toho namáhání, které jest vynaloženo na léčení příjice, bylo vynaloženo na vykořenění mravní zkázy, o příjici by již dávno nebylo ani potuchy. Avšak takhle se vynakládá úsilí ne na vykořenění mravní zkázy, nýbrž na její povzbuzení — na zajištění bezpečnosti mravní zkázy. Nu, ale na tom nezáleží. Záleží na tom, že se mnou a také s devadesáti procenty, ne-li více, nejenom našich vrstev, nýbrž všech, ba docela i selských stala se ona hrozná věc, že jsem padl ne proto, že bych byl podlehl přirozenému svádění krás určité ženy — ne, žádná žena mne nesvedla, nýbrž padl jsem proto, že obklopující mne prostředí vidělo v tom, co bylo pádem jednak —docela zákonný a zdraví prospěšný úkon, jednak — docela přirozenou a nejenom odpustitelnou, nýbrž docela nevinnou zábavu pro mladého člověka. Nechápal jsem, že jest tu pád a začal jsem se jednoduše odevzdávati oněm částečně zábavám, částečně potřebám, které jsou vrozeny, jak mi bylo namluveno, určitému věku, začal jsem se odevzdávati oné mravní zkáze, jako jsem začal píti a kouřiti. A přece jen bylo v tom prvním pádu něco zvláštního a dojemného.

Pamatuji, že se mne ihned, ještě tam, před odchodem z pokojíku zmocnil smutek, takový smutek, že mi bylo do pláče. Do pláče nad záhubou vlastní nevinnosti, nad zkaženým na věky poměrem k ženě.

Ano, prosím, přirozený, prostý poměr k ženě byl zkažen navěky. Čistého poměru k ženě jsem od těch dob již neměl a také nemohl míti. Stal jsem se tím, co nazývají frejířem (záletníkem). A býti frejířem jest fyzický stav, podobný stavu morfinisty, opilce a kuřáka. Jako morfinista, opilec a kuřák jsou již nenormální lidé, tak také člověk, který poznal několik žen pro svůj požitek, není již normální, nýbrž člověk navždy zkažený — frejíř. Jako jest možno ihned poznati pijáka a morfinistu podle obličeje a chování, právě tak také frejíře. Frejíř může se zdržovati, zápasiti se sebou; ale prostého, jasného, čistého poměru k ženě a bratrského již u něho nikdy nebude. Podle toho, jak pohlédne a prohlíží mladou ženu, ihned možno poznati frejíře. Také já jsem se stal frejířem, zůstal jsem jím a právě to mne také zahubilo.“

Poznámky:

[5] Na univerzitě; na gymnáziu jsou gymnazisté.

[6] Knězi.

V. kapitola

„Ano, tak je to, prosím. Potom to šlo dále a dále a byly poměry různého druhu. Bože můj! Když si vzpomenu na všechny svoje hanebnosti v tomto směru — hrůza mne pojímá! A tak si vám vzpomínám na sebe, jemuž se soudruhové smáli pro jeho takzvanou nevinnost. A což když člověk slyší o zlaté mládeži, o důstojnících a o Pařížanech! A když všichni tito pánové, já také, když my tak, někdy třicetiletí zhýralci, mající na duši na sta nejrůznějších a nejhrůznějších prohřešení vůči ženám, když my, třicetiletí zhýralci vcházíme čisťounce vymytí, vyholení, navonění, v čistém prádle a ve fraku nebo v uniformě do přijímacího pokoje nebo na ples — emblém čistoty, rozkoš!

Pomyslete si přec, jak by to mělo býti a jak jest ve skutečnosti. Mělo by to býti tak, že když ve společnosti přistupuje k mé sestře či dceři takový pán, já, který znám jeho život, mám povinnost přistoupiti k němu, zavolati jej stranou a tiše říci: ,Drahoušku, vždyť já vím, jak jsi ty žil, jak trávíš noci a s kým. Zde není pro tebe místo. Zde jsou čisté, nevinné dívky. Odejdi!‘ Tak by to mělo býti; avšak jest to tak, že když takový pán se objeví a tancuje s mojí sestrou či dcerou, objímaje ji, jásáme, je-li bohatý a má-li styky. Snad poctí po Rigaultboche také moji dceru. A zůstaly-li snad docela stopy nemoci, nic to neznamená. Nyní výborně léčí. Pomyslete, vím, že několik dívek vyšších kruhů bylo s radostí rodiči provdáno za nemocné známou nemocí! Ó! ó ...té hanebnosti! Ale přijde čas, že bude usvědčena tato hanebnost a lež!“

Pozdnyšev několikráte vyrazil svoje podivné zvuky a začal píti čaj. Čaj byl nesmírně silný a nebylo vody, aby jej rozředil. Cítil jsem, že mne zvláště rozčilovaly dvě sklenice, které jsem vypil. A patrně také na něho působil čaj, poněvadž byl stále rozčilenější a rozčilenější. Jeho hlas byl čím dále, tím více zpěvavý a výrazný. Ustavičně měnil pózy, brzy snímal čepici, brzy ji nasazoval a jeho obličej se podivně měnil v oné polotmě, v níž jsme seděli.

„Nu, tak jsem tedy žil do třiceti let, nevzdávaje se ani na minutku úmyslu, že se ožením a zařídím si nejpovznešenější a nejčistší rodinný život a s tímto úmyslem jsem se rozhlížel po dívce, která by se byla k tomu hodila,“ pokračoval. „Špinil jsem se hnojem mravní zkázy a zároveň s tím jsem se ohlížel po dívkách, které by mne byly hodny svojí čistotou.

Mnohé jsem vybrakoval právě proto, že byly pro mne nedostatečně čisté; konečně jsem našel takovou, kterou jsem považoval za hodnou sebe. Byla to jedna ze dvou dcer kdysi velmi bohatého, avšak zchudlého penzenského statkáře.

Jednoho večera po tom, když jsme se projížděli na loďce a v noci při měsíčním světle vraceli se domů, seděl jsem vedle ní a kochal se její štíhlou postavou, staženou trikotovou blůzkou a jejími kadeřemi — a najednou jsem rozhodl, že to je ona. Zdálo se mi toho večera, že chápe všechno, všechno, co cítím a myslím a že cítím a myslím nejušlechtilejší věci. Ve skutečnosti však bylo to jenom to, že jí trikotová blůzka velmi slušela k obličeji a rovněž kadeře a že po dni, který jsem strávil s ní v blízkosti, zachtělo se mi ještě větší blízkosti.

Ku podivu, jak úplná bývá iluze toho, že krása jest dobro. Krásná žena mluví hlouposti, člověk poslouchá a neslyší hlouposti, nýbrž slyší rozumné řeči. Mluví a vyvádí špatnosti a člověk vidí něco milého. A když potom nemluví ani hloupostí, ani špatností a jest hezká, ihned se přesvědčuješ, že jest zrovna zázrak, jak jest rozumná a mravná.

Vrátil jsem se domů v nadšení a usoudil, že jest vrcholem mravní dokonalosti a že jest právě proto hodna, býti mojí ženou a druhého dne jsem učinil nabídku.

Ale je to přece motanice! Z tisíce ženících se mužů nejenom v našem životě, nýbrž na neštěstí i v lidu jest snad sotva jeden, který by nebyl býval ženat již desetkráte, ba docela stokráte a tisíckráte již před sňatkem, jako don Juan.

Jsou nyní, pravda, jak slyším a pozoruji, mladí lidé, kteří jsou čistí, cítí a vědí, že to není žert, nýbrž veliká věc.

Pomoz jim Bůh! Ale za mých dob nebylo ani jediného takového mezi deseti tisíci. A všichni to vědí a tváří se, jako by to nevěděli. Ve všech románech jsou do podrobností popisovány city hrdinů, rybníky a keře, kolem nichž chodí; avšak při vypisování jejich veliké lásky k nějaké dívce není ničeho napsáno o tom, co se dálo s ním — zajímavým hrdinou — dříve: ani slova o jeho návštěvách v domácnostech, o panských, kuchařkách a cizích ženách. A jsou-li přece takové neslušné romány, nedávají je do rukou hlavně těm, kdo to nejvíce potřebují věděti — dívkám.

Ze začátku se přetvařují před dívkami, že ona prostopášnost, která vyplňuje polovinu života našich měst a docela i vesnic, že ona prostopášnost naprosto neexistuje. A potom se tak naučí této přetvářce, že konečně, jako Angličané, sami začínají upřímně věřiti, že jsme všichni mravní lidé a žijeme v mravném světě. Dívky — ty, ubožky, věří tomu docela vážně. Tak věřila také moje nešťastná žena. Pamatuji si, jak jsem jí, jako ženich, ukázal svůj deník, z něhož se mohla dověděti, třeba že ne mnoho, o mé minulosti, hlavně však o mém posledním poměru, jejž jsem měl a o kterém se mohla dověděti od jiných a o němž jsem právě proto cítil nutnost pověděti jí. Pamatuji si její zděšení, zoufalství a rozpaky, když se dověděla a pochopila. Viděl jsem, že mne tenkráte chtěla zanechat. A proč mne nenechala!...“

Vyrazil svůj zvuk, vypil ještě hlt čaje a odmlčel se.

VI. kapitola

„Ne, ostatně, tak je lépe, tak je lépe!“ vykřikl. „Dobře mi tak! Ale na tom nezáleží. Chtěl jsem říci, že oklamány jsou tu přece pouze ony nešťastné dívky.

Matky to přece vědí, zvláště matky, vychované svými muži, vědí to velmi dobře. A přetvařujíce se, že věří v čistotu mužů, jednají ve skutečnosti docela jinak. Vědí, na jakou udičku loviti muže pro sebe a pro svoje dcery.

Vždyť my, mužové, to jenom nevíme a nevíme to proto, že nechceme věděti, avšak ženy vědí tuze dobře, že nejvznešenější, poetická, jak my říkáme, láska závisí ne na mravních hodnotách, nýbrž na fyzické blízkosti a k tomu na účesu, barvách a střihu šatů. Řekněte zkušené koketce, která si vzala za úkol ukořistiti muže, co chce raději riskovati: to, aby byla v přítomnosti toho, koho láká, usvědčena ze lži, ukrutnosti nebo docela prostopášnosti, nebo to, aby se při něm ukázala ve špatně ušitých a nehezkých šatech — každá dá vždycky přednost prvnímu. Ví, že našinec stále lže o vznešených citech — a potřebuje pouze těla — a proto odpustí všechny špatnosti, ale neodpustí kostým ohyzdný, nevkusný a špatného tónu.

Koketka to ví vědomě a každá nevinná dívka ví to nevědomě, jako to vědí zvířata.

Proto ty hanebné trikotové blůzky, honzíky, ta holá ramena, ruce a skoro i ňadra. Ženy, zvláště ony, které prošly mužskou školou, vědí velmi dobře, že rozhovory o vznešených předmětech — zůstanou rozhovory; že však muž potřebuje těla a všeho toho, co je vystavuje v nejklamnějším, avšak nejvábivějším světle; a to se také dělá. Vždyť kdybychom jenom odhodili tento návyk k onomu zlořádu, jenž se nám stal druhou přirozeností a pohlédli na život našich vyšších tříd, jaký že jest, s celou svou nestydatostí, vždyť to jest jediný ohromný vykřičený dům... Nesouhlasíte? Dovolte, dokáži vám to,“ pokračoval, přerušuje mne. „Pravíte, že ženy v naší společnosti žijí jinými zájmy, než ženy ve vykřičených domech, avšak já tvrdím, že ne a dokáži to. Jsou-li lidé různí podle cíle života, podle vnitřního obsahu života, pak musí se tento rozdíl rozhodně odrážeti i na vnějšku a také vnějšek bude různý. Ale podívejte se na ony nešťastné, opovrhované a na nejvznešenější světské dámy: táž paráda, tytéž střihy, tytéž voňavky, totéž obnažování rukou, ramen a hrudi a stahování vypnutého zadku, tatáž vášeň ke kaménkům, k drahým lesklým věcem, tytéž zábavy, tance, hudba a zpěv. Jako ony lákají všemi prostředky, stejně také tyto. Není pražádného rozdílu. Mám-li přesně rozlišiti, musím jenom říci, že prostitutky na krátkou lhůtu — jsou obyčejně v opovržení, prostitutky na dlouhou lhůtu — jsou obyčejně váženy.“

VII. kapitola

„Ano, tak mne tedy chytily ony trikotové blůzky, kadeře a honzíky.

Chytiti mne bylo ovšem lehko, poněvadž jsem byl vychován v poměrech, z nichž jsou vyháněni mladí lidé se sklonem k zamilování jako okurky v pařeništi. Vždyť naše dráždivá přehojná strava při naprosté fyzické nečinnosti není nic jiného, než systematické rozněcování smyslnosti. Divte se nebo se nedivte, ale je tomu tak. Vždyť jsem to sám až do poslední doby naprosto nepozoroval. Ale nyní jsem to zpozoroval. A právě proto mne také trápí to, že to nikdo neví a mluví takové hlouposti, jako ona paní.

Ano, pracovali blízko mne z jara mužíci na železničním náspu. Obyčejná strava drobného sedláka jest chleba, kvas a cibule; a žije, čilý a zdravý; vykonává lehkou polní práci. Dostává se ke dráze a stravuje se — kaší a librou masa. Za to však spotřebuje toto maso v šestnáctihodinové práci s kolečkem, těžkým 30 pudů.[7] Také jemu je to právě tak přiměřeno. Nu, avšak my, kteří pojídáme 2 libry masa, zvěřiny a ryb a všelijaká rozpalující jídla a nápoje — kam pak to jde? Jde to na smyslné excesy. A jde-li to tam a ochranná záklopka je otevřena, je všechno v pořádku; avšak zavřete záklopku, jak jsem ji já časem zavíral a ihned se vám dostaví podráždění, které, když bylo prošlo prizmatem našeho uměleckého života, projeví se zamilovaností nejčistšího rázu. A také já jsem se zamiloval, jak se zamilovávají.

A bylo všechno při tom: nadšení, pohnutí i poezie. Ve skutečnosti však byla tato moje láska dílem jednak činnosti matčiny a švadlen, jednak — nadbytečně pojídané mnou potravy při nečinném životě. Kdyby nebylo bývalo jednak projíždění na loďkách, kdyby nebylo švadlen s poprsími, atd. a kdyby byla bývala moje žena oblečena v nevzhledný župan a seděla doma a kdybych byl já býval z druhé strany v normálním stavu, člověkem, který pojídá tolik potravy, kolik je jí třeba ku práci a kdyby byla bývala u mne otevřena ochranná záklopka — ale takhle se náhodou právě v té době nějak zavřela — nebyl bych se zamiloval, a pranic by se bylo nestalo.“

Poznámky:

[7] 40 funtů.

VIII. kapitola

„Nu, tak se tu shodl jak můj stav, tak hezké šaty a zdařila se projížďka na loďkách. Dvacetkráte se to nepodařilo, ale tentokráte se podařilo. Zrovna jako tenata. Nesměji se. Vždyť se nyní manželství tak uskutečňují, jako tenata. Vždyť, opravdu, co dělat? Holka dorostla, jest ji třeba provdati. Zdá se to býti tolik prosté, není-li holka obluda a jsou-li muži, kteří se chtějí ženiti. Tak se to také dělalo za starých dob. Holka dorostla a rodiče uchystali manželství; tak se to dělalo a dělá v celém světě: u Číňanů, Indů, mohamedánů i u nás v lidu; tak se to dělá v lidském pokolení alespoň v devadesáti devíti jeho setinách. Jenom v jedné setině nebo v menší části nás, zhýralců, shledali, že to není dobře a vymyslili něco nového. A co pak že je to asi nového? Ale to je nové, že dívky sedí a mužové jako na trhu chodí a vybírají. A dívky sedí a myslí si, ale nesmějí říci: ,Miláčku, mne! Ne, mne! Ne ji, nýbrž mne! Podívej se, jaká mám ramena a to ostatní.‘ A my, mužové, obcházíme, obhlížíme a jsme tuze spokojeni. ,Vím, sice, ale nechytím se.‘ Obcházejí, obhlížejí a jsou tuze spokojeni, že je to takhle všechno pro ně zařízeno. Podívej se, neuchránil se — klap, tu ho máme!“

„Tož jak to má býti?“ pravil jsem. „Má tedy žena činiti nabídku?“

„To vám opravdu nevím, jak. Jenom má-li býti rovnost, tož rovnost. Shledali-li, že dohazování jest ponižující, jest dojista tohle tisíckráte horší. Tam jsou práva a vyhlídky stejné, tu však je žena buď otrokyní na trhu, nebo vnadidlem — ,uváděti do světa‘, v tenata. Řekněte nějaké matince nebo docela dívce pravdu, že se ve skutečnosti zaměstnává pouze tím, aby ulovila ženicha. Bože můj, jaká to urážka! A přece ony všechny dělají jenom tohle a nemají pranic více na práci. A co jest právě nejhroznějšího — viděti, jak se tím často zaměstnávají docela mladičké, ubohé, nevinné dívčiny. A zase, kdyby se to dělalo otevřeně, ale to je všechno klam. ,Ach, vznikání představ, jak je to zajímavé! Ach, Lili jest velmi zaujata malířstvím! A budete na výstavě? Jak je to poučné! A na trojkách, a divadla, a symfonie? Ach, jak jest to pozoruhodné! Moje Lili je hudbou všecka bez sebe. A proč pak vy nesdílíte tohoto přesvědčení? A na loďkách!...‘ A má jedinkou myšlenku: ,Vezmi si, vezmi mne, mou Lili! Ne, mne! Nu, zkus to alespoň!...‘ Ó, hanebnost! lež!“ skončil a dopiv poslední čaj, začal ukládati šálky a nádobí.

IX. kapitola

„Znáte snad,“ začal, ukládaje do pytlíku čaj a cukr, „onu nadvládu žen, jíž trpí svět; to všechno pochází od ní.“

„Jak nadvláda žen?“ pravil jsem. „Práva, nadpráví jest na straně mužů.“

„Ano, to je to, to je právě to,“ přerušil mne. „To je právě to, co vám chci říci, právě to také objasňuje onen neobyčejný zjev, že jest na jedné straně naprosto spravedlivé, že jest žena dohnána až na nejnižší stupeň snížení a na druhé straně vládne. Právě tak, jako Židé: jako tito svou peněžní mocí odplácejí za svoje uhnětení, tak také ženy. ,Tož vy chcete, abychom byli jenom kupci — dobrá: my, kupci, vás opanujeme,‘ říkají židé. ,Tož vy chcete, abychom byly jenom předmětem smyslnosti — dobrá: my, jako předmět smyslnosti, také vás zotročíme,‘ — říkají ženy. Není v tom nedostatek práv ženy, že nemůže hlasovati nebo býti soudcem — zabývati se takovým zaměstnáním netvoří nijakých práv — nýbrž v tom, aby v pohlavním obcování byla rovna muži, měla práva užívati muže a zdržovati se ho podle svého přání, podle své chuti vybírati muže a ne býti vybírána. Pravíte, že jest to ošklivé. Dobrá. Potom nechť také muž nemá takových práv. Nyní však žena postrádá toho práva, které má muž. A tak, aby si vynahradila toto právo, působí na mužovu smyslnost a smyslností jej pokořuje tak, že vybírá jenom formálně, kdežto ve skutečnosti vybírá ona. A když jednou ovládla tímto prostředkem, zneužívá ho již a získává strašlivou moc nad lidmi.“

„Ale kde že jest ta zvláštní moc?“ otázal jsem se.

„Kde je moc? Ale všude, ve všem. Projděte krámy v každém velkém městě. Jsou tu miliony, člověk ani nedovede oceniti uloženou zde lidskou práci, ale podívejte se, je-li v devadesáti procentech těchto krámů alespoň něco pro mužskou potřebu. Veškera rozkoš života jest požadována a podporována ženami.

Sečtěte všechny továrny. Ohromná část jich vyrábí neužitečné okrasy, ekvipáže, nábytek a hračky pro ženy. Miliony lidí, pokolení otroků hynou v této trestanecké práci v továrnách jenom kvůli ženským choutkám. Ženy drží jako vládkyně v zajetí otroctví a těžké práce devadesát procent lidského pokolení. A to všechno proto, že je pokořili, zbavivše je stejných práv s muži. A ony se mstí působením na naši smyslnost, tím, že nás loví do svých sítí. Ano, to je všechno proto.

Ženy učinily ze sebe takovou zbraň, působící na smyslnost, že muž nemůže se klidně stýkati se ženou. Sotva že se muž přiblížil k ženě, ihned také podlehl jejímu mámení a zpitoměl. Také dříve mi bývalo vždycky nevolno a úzko, když jsem viděl naparáděnou dámu v plesovém šatě, ale nyní jest mi přímo hrozně, vidím zrovna něco nebezpečného pro lidi a protizákonného a mám chuť zavolati stráž, volati po záchraně proti nebezpečí, požádati, aby uklidili, odstranili nebezpečný předmět.“

— „Ano, vy se smějete!“ vykřikl na mne, „ale není to pražádný žert. Jsem přesvědčen, že přijde doba a možná, že velmi brzy, že to lidé pochopí a budou se diviti, jak mohla existovati společnost, v níž bylo dovoleno takové jednání, rušící všeobecnou spokojenost, jako ono krášlení těla, přímo vyzývající smyslnost, jež jest dovoleno ženám v naší společnosti. Vždyť jest to úplně totéž, jako rozestaviti po procházkách a po pěšinkách všelijaké pasti — a hůře! Proč jest zakázána hazardní hra a nejsou zakázány ženy v nádherných obcích, vyzývajících smyslnost? Jsouť tisíckráte nebezpečnější.“

X. kapitola

„Nu, tak tedy mne také polapily. Byl jsem, jak se říká, zamilován. Nejenom že jsem si ji představoval jako vrchol dokonalosti, nýbrž také sebe jsem po tento čas svého zasnoubení pokládal rovněž za vrchol dokonalosti. Vždyť není takového ničemy, jenž, kdyby hledal, nenašel by ničemy v některém směru horšího, než jest sám a který by proto nemohl najíti důvodu, aby byl na se hrdý a spokojen sám se sebou. Tak také já: Ženil jsem se ne kvůli penězům — ziskuchtivost tu nerozhodovala — ne tak, jako většina mých známých, kteří se ženili kvůli penězům nebo slávě; byl jsem bohatý a ona byla chudá. To za prvé. A za druhé, čím jsem se pyšnil, bylo to, že jiní se ženili, majíce napřed úmysl, že budou žíti dále v takovém mnohoženství, v jakém žili až do sňatku; já však jsem měl pevný úmysl, že budu zachovávati po svatbě jednoženství a proto neměla mezí moje pýcha na sebe sama. Ano, byl jsem hrozné prase a domýšlel jsem se, že jsem anděl.

Doba, po kterou jsem byl ženichem, netrvala dlouho. Nemohu si nyní vzpomenouti bez studu na tento čas ženišství! Taková hanebnost! Vždyť se pod tím rozumí láska duševní a ne smyslná. Nu, a pakliže láska duševní, duševní obcování, tož bylo by možno vyjádřiti toto duševní obcování slovy, rozmluvami a zábavami. Avšak pranic takového nebylo. Bývalo nám hrozně těžko mluviti, když jsme zůstali sami. Byla to nějaká Sisyfova práce. Sotva že si člověk vymyslí, co říci a řekne to, zase musí mlčeti a vymýšleti. Nebylo o čem mluviti. Všechno, co bylo možno říci o životě, který nás očekával, o zařízení a plánech, bylo řečeno a co dále? Vždyť kdybychom byli bývali zvířaty, tož bychom také věděli, že nám nepřísluší mluviti; avšak zde naopak jest nutno mluviti a není o čem, poněvadž nás zajímá ne to, co jest předmětem rozhovoru. A při tom ještě onen ohavný zvyk s cukrovinkami, hrubá nestřídmost v sladkostech a všechny ty odporné přípravy k svatbě: rozmluvy o bytě, ložnici, postelích, pánských a dámských županech, prádle a toaletách. Všimněte si přec, že, má-li se člověk ženiti podle Domostroje, jak pravil onen stařec, pak prachové peřiny, výbava, postel — to všechno jsou pouze podrobnosti, které odpovídají tajemství. Avšak u nás, když z desíti, kteří se žení, patrně devět nejenom že nevěří v tajemství, nýbrž nevěří ani v to, že to, co dělají, jest do jisté míry závazno, když ze sta mužů jest sotva jeden neženatý již dříve a z padesáti jeden, který by se napřed nechystal klamati svou ženu při každé vhodné příležitosti, když většina pohlíží na jízdu do kostela jenom jako na zvláštní podmínku vládnouti určitou ženou — představte si, jak hrozného významu nabývají při tom všechny tyhle podrobnosti. Ukazuje se, že záleží všechno právě na tom. Důsledkem jest něco podobného prodeji. Prodají zhýralci nevinnou dívku a zamaskují tento prodej určitými formálnostmi.“

XI. kapitola

„Tak se žení všichni, tak jsem se ženil také já a začal vychvalovaný měsíc líbánek. Vždyť jest, ostatně, tohle pojmenování takové hanebné!“ zasykl zlostně. „Chodil jsem jednou v Paříži na každou podívanou a zašel jsem se podívati podle plakátu na vousatou ženu a na vodního psa. Ukázalo se, že to nebylo pranic jiného, než dekoletovaný muž v ženských šatech a pes, nastrčený do mroží kůže a plovající ve vaně s vodou. Všechno bylo nesmírně málo zajímavé; ale když jsem vycházel, průvodce mne uctivě provázel a obraceje se k obecenstvu u vchodu a ukazuje na mne, volal: ,Tu se zeptejte pána, stojí-li to za podívanou? Račte vstoupit, račte vstoupit, po franku za osobu!‘ Styděl jsem se říci, že to nestojí za podívanou a vykladač s tím, patrně, počítal. Tak tomu patrně bývá s těmi, kdož okusili vší hnusnosti líbánek a nevyvádějí z klamu jiné. Já rovněž nikoho nevyváděl z klamu, avšak nyní nevidím, proč nemluviti pravdy. Ba domnívám se docela, že jest nutno říci o tom pravdy. Jest to nemotorné, ohyzdné, odporné, ubohé a hlavně nudné, až k nemožnosti nudné! Jest to něco podobného tomu, co jsem zakoušel, když jsem se zaučoval kouřiti, když mne to nutkalo vrhnouti a tekly sliny a já je polykal a tvářil jsem se, že jest mi to velmi příjemné. Požitek z kouření, právě tak jako z toho, bude-li jaký, bude až později: jest nutno, aby muž vychoval v ženě tuto nepravost, aby z ní měl požitek.“

„Jakou nepravost?“ pravil jsem. „Vždyť mluvíte o nejpřirozenější lidské vlastnosti.“

„Přirozené?“ pravil. „Přirozené? Ne, řeknu vám naopak, že jsem došel k přesvědčení, že to není... přirozené. Ano, naprosto není... přirozené. Zeptejte se dětí, zeptejte se mravně nezkažené dívky. Moje sestra vdala se velmi mladá za člověka dvakráte staršího a zhýralce.

Pamatuji si, jak jsme byli udiveni ve svatební noci, když ubledlá a v slzách utekla od něho a chvějíc se po všem těle, vyprávěla, že za nic na světě, že ani nemůže říci, co na ní chtěl.

Řeknete: přirozené!

Přirozené jest jísti. A jísti jest radostno, lehko a příjemno a nikoli stydno hned od začátku; zde jest to však hanebno, stydno i bolestno. Ne, to jest nepřirozené! A nezkažená dívka, přesvědčil jsem se, vždycky to nenávidí.“

„Jak pak,“ pravil jsem, „jak pak by se udržovalo lidské pokolení?“

„Ano, jen aby nezahynulo pokolení lidské,“ pravil se zlobnou ironií, jako by očekával tuto známou mu a nesvědomitou námitku. „Hlásej zdrženlivost od plození dětí jménem toho, aby se mohli angličtí lordové stále ožírati, jest to možno. Hlásej zdrženlivost od plození dětí jménem toho, aby bylo více příjemnosti, jest to možno; ale pípni jenom o tom, abychom se zdržovali plození dětí jménem mravnosti — lidičky, to je křik...! Aby pokolení lidské nevyhynulo proto, že deset — dvacet lidí chce přestati býti prasaty. Ostatně, promiňte. Jest mi nepříjemné tohle světlo; mohu je zakrýti?“ pravil, ukazuje na lampu. Řekl jsem, že jest mi to úplně stejné a tož on překotně, jako všechno, co dělal, vystoupil na sedadlo a zatáhl lampu vlněnou záclonou.

„Přece však,“ řekl jsem, „kdyby to všichni uznali za zákon pro sebe, pokolení lidské by vyhynulo.“

Pozdnyšev hned neodpověděl.

„Pravíte, jak se bude udržovati pokolení lidské,“ řekl, usednuv opět proti mně a roztáhnuv široce nohy a opíraje se o ně lokty. „Nač se má udržovati, totiž pokolení lidské?“ pravil.

„Jak to, nač? Jinak by nás nebylo.“

„A nač pak máme býti?“

„Jak to, nač? Přece abychom žili.“

„A nač žíti? Nemáme-li žádného cíle, je-li nám dán život pro život, není nač žíti. A je-li tomu tak, pak mají Schopenhauerové a Hartmannové, ba i všichni buddhisté úplnou pravdu. Nu, a máme-li cíl života, jest zřejmo, že musíme život ukončiti, jakmile jest cíl dosažen. Takový jest důsledek“ — vykládal s patrným rozechvěním, velmi si asi ceně svůj nápad. „Takový jest důsledek. Všimněte si: je-li cílem lidstva — blaženost, dobro a láska, jak chcete, je-li cílem lidstva to, co jest řečeno v proroctvích, že všichni lidé se sjednotí dohromady láskou, že rozkují kopí na srpy atd., tož co že překáží dostižení tohoto cíle? Překážejí vášně. Z vášní jest nejsilnější, nejhorší a nejúpornější — pohlavní, smyslná láska a proto budou-li odstraněny vášně a také poslední, nejsilnější z nich, smyslná láska, pak se vyplní proroctví, lidé se sjednotí vespolek, cíl člověčenstva bude dostižen a nebude míti, proč by žilo. Avšak pokud člověčenstvo žije, stojí před ním ideál a, toť se rozumí, ne ideál králíků nebo prasat, aby se rozplodili, jak možno nejvíce, nebo opic a Pařížanů, aby pokud možná nejrafinovaněji využili požitků pohlavní lásky, nýbrž ideál dobra, jehož možno dosíci zdrženlivostí a čistotou. K němu vždycky lidé spěli a spějí. A podívejte se, co je důsledkem.

Stává se, že smyslná láska — jest ochrannou záklopkou. Nedostihlo-li cíle nyní žijící pokolení lidské, tož ho nedostihlo jenom proto, že jsou v něm vášně a nejsilnější mezi nimi — pohlavní. A je-li pohlavní vášeň, je-li nové pokolení, jest patrně možnost dosáhnuti cíle v následujícím pokolení. Nedosáhlo-li ani to — jest zase následující a tak až do té doby, dokud nebude dostižen cíl, nevyplní se proroctví a nesjednotí se lidé vespolek. A co by se potom stalo? Připustíme-li, že Bůh stvořil lidi proto, aby dostihli určitého cíle, pak by je byl stvořil buď smrtelnými, bez pohlavní vášně, nebo věčnými. Kdyby byli smrtelní, avšak bez pohlavní vášně, tož co by se stalo? To, že by byli nějakou dobu živi a nedosáhnuvše cíle, umřeli by; a aby byl dostižen cíl, musel by Bůh stvořiti nové lidi. Kdyby však byli věční, pak, dejme tomu (ačkoliv jest to daleko těžší témže lidem a ne novým pokolením napraviti chyby a přiblížili se k dokonalosti), dejme tomu, dosáhli by cíle po mnohých tisíciletích, ale k čemu by byli potom? Kam pak s nimi? Jest to nejlepší právě tak, jak to jest... Avšak nelíbí se vám snad tento způsob vyjádření a jste evolucionista. Také potom vypadne to stejně. Vyšší třída tvorů — lidská — aby se udržela v zápase s ostatními tvory, musí se semknouti vespolek, jako roj včel a ne se nekonečně množit; musí, rovněž jako včely, vychovávati bezpohlavní, tj. musí zase spěti k zdrženlivosti a naprosto ne k rozněcování žádostivosti těla, k čemuž směřuje celé zařízení našeho života.“ Pozdnyšev se zamlčel. „Pokolení lidské vyhyne? Ale může snad skutečně někdo pochybovati o tom, nechť pohlíží na svět jakkoliv? Vždyť jest to rovněž tak nepochybné, jako smrt. Vždyť podle všech učení církevních přijde konec světa a podle všech teorií vědeckých jest nevyhnutelno totéž. Tož co jen jest podivného, že podle učení mravního vyplývá totéž?“

Pozdnyšev potom dlouho mlčel, dokouřil cigaretu a vyňal z pytlíku nové, vloživ je do svého starého, zamazaného pouzdra.

„Chápu vaši myšlenku,“ pravil jsem; „něco podobného tvrdí Šekerové.“

„Ano, ano také oni mají pravdu!“ odpověděl. „Pohlavní vášeň, nechť si je zakryta jakkoliv, jest neřest, hrozná neřest, s ní jest nutno zápasiti a ne ji podněcovati, jako je tomu u nás. Slova evangelia o tom, že ten, kdo pohlíží na ženu ku požádání jí, již zcizoložil s ní, vztahují se nejen na cizí ženy, nýbrž zvláště a hlavně na vlastní ženu.“

XII. kapitola

„Avšak v našem světě jest tomu právě naopak: přemýšlel-li ještě člověk o zdrženlivosti, dokud byl svoboden, dojista se po sňatku každý domnívá, že nyní zdrženlivosti již není třeba. Vždyť ony odjezdy po svatbě, samota, do níž se uchylují mladí se svolením rodičů, vždyť to není pranic jiného, než svolení k prostopášnosti. Avšak mravní zákon mstí se sám za sebe, když jej člověk poruší. Nechť jsem se jakkoliv snažil zaříditi si líbánky, nic z toho nebylo. Stále bylo tak hanebně, stydno a nudno. Avšak velmi záhy začalo býti také mučivě těžce. Začalo to velmi záhy. Tuším třetího nebo čtvrtého dne jsem zastal ženu rozteskněnou, začal jsem se vyptávati nad čím, začal jsem ji objímati, což bylo podle mého názoru všechno, čeho si mohla přáti, avšak ona odtáhla mou ruku a rozplakala se. Proč? Nedovedla pověděti. Avšak bylo jí smutno a těžko. Patrně jí napověděly její utýrané nervy pravdu o hanebnosti našeho poměru; ale nedovedla to říci. Začal jsem se vyptávati a ona řekla cosi, že jest jí smutno bez matky. Zdálo se mi, že to není pravda. Začal jsem ji umlouvati, nezmiňuje se o matce. Nepochopil jsem, že jest jí prostě těžko a že matka byla jenom výmluvou. Ona však byla ihned uražena tím, že jsem se nezmínil o matce, jako bych jí byl neuvěřil. Řekla mi, že vidí, že jí nemám rád. Vyčetl jsem ji rozmarnost a najednou se její obličej docela změnil, na místě smutku se objevila podrážděnost a začala mi vyčítati nejjedovatějšími slovy egoismus a krutost. Pohlédl jsem na ni. Celý její obličej byl výrazem nejvyšší chladnosti a nepřátelství, téměř nenávisti ke mně. Pamatuji, jak jsem se ulekl, když jsem to spatřil. Jak? co? myslil jsem si. Láska — svazek duší a místo toho tohle! Vždyť to není možná, to přece není ona! Zkusil jsem ji usmířiti, ale narazil jsem na takovou nepřekonatelnou zeď chladné a jedovaté nenávisti, že jsem se nedovedl ani ohlédnouti, když se podráždění zmocnilo také mne a namluvili jsme si navzájem hromadu nepříjemností. Dojem této první hádky byl hrozný. Nazýval jsem to hádkou, ale nebyla to hádka, nýbrž bylo to pouze odhalení oné propasti, která byla ve skutečnosti mezi námi. Zamilovanost byla vyčerpána uspokojením smyslnosti a zůstali jsme jeden proti druhému ve svém skutečném vzájemném poměru, tj. dva navzájem naprosto si cizí egoisté, toužící získati pro sebe co možno nejvíce požitku vzájemným prostřednictvím. Nazývám hádkou, co se stalo mezi námi, avšak nebyla to hádka, nýbrž byl to jenom následek zmizelé smyslnosti, jenž nám ukázal náš skutečný vzájemný poměr. Nechápal jsem, že tento chladný a nepřátelský poměr byl naším normálním poměrem, nechápal jsem toho proto, že nepřátelský náš poměr v první době velmi záhy byl námi zakryt znovu se objevivší přechodnou smyslností, tj. zamilovaností.

Myslil jsem, že jsme se pohádali a smířili a že se to již vícekráte nestane. Ale v téže první době líbánek velmi záhy nastala zase perioda přesycenosti, opět jsme se přestali navzájem potřebovati a zase vypukla hádka. Tato druhá hádka mne překvapila ještě více, než první. ,Patrně nebyla první náhodou, nýbrž tomu tak také musí býti a bude,‘ myslil jsem si. Druhá hádka mne překvapila tím více, že vznikla z nejnemožnějšího důvodu. Něco takového kvůli penězům, kterých jsem nikdy nelitoval a docela již nemohl litovati pro ženu. Pamatuji si jenom, že tak nějak věc obrátila, že se ukázala nějaká má poznámka vyjádřením mého přání vládnouti jí pomocí peněz, na nichž jako bych byl také zakládal svoje výlučné právo; něco nemožného, hloupého, podlého a nepřirozeného jak mně, tak jí. Rozčilil jsem se a začal jsem jí vyčítati nedelikátnost, ona mně — a byli jsme v tom zase. Jak ve slovech, tak ve výrazu jejího obličeje a očí spatřil jsem opět tutéž krutou, chladnou nenávist, která mne dříve tolik překvapila. Pamatuji, že jsem se hádával s bratrem, s přáteli i s otcem, ale nikdy nebylo mezi námi té zvláštní, jedovaté zloby, která byla zde. Avšak minul nějaký čas a tato vzájemná nenávist znovu byla zakryta zamilovaností, tj. smyslností a já jsem se ještě těšil myšlenkou, že tyto dvě hádky byly chyby, které možno napraviti. Ale tu přišla třetí a čtvrtá hádka a já pochopil, že to není náhoda, nýbrž že tomu tak musí býti a bude a zhrozil jsem se nad tím, co mám před sebou. Při tom mne trápila ještě ona hrozná myšlenka, že pouze já jedinký žiji se ženou tak ošklivě, nepodobně tomu, co jsem očekával, zatím co v jiných manželstvích to neexistuje. Nevěděl jsem ještě tenkráte, že jest to společný úděl, ale že se domnívají všichni, právě tak, jako já, že jest to jejich výjimečné neštěstí a skrývají toto výjimečné a zahanbující svoje neštěstí nejenom před jinými, nýbrž i sami před sebou, sami sobě se k němu nepřiznávajíce.

Začalo to v prvních dnech a trvalo to po celý čas a bylo to stále silnější a hrubší. V hloubi duše jsem cítil hned od prvních týdnů, že jest se mnou konec, že to nedopadlo tak, jak jsem očekával, že ženitba nejenom že není štěstím, nýbrž docela něčím velmi těžkým: avšak, jako všichni, nechtěl jsem se přiznati sám sobě (nepřiznal bych se sám sobě ani nyní, kdyby nebyl konec) a tajil jsem to nejenom před jinými, nýbrž i před sebou. Nyní se divím, jak jsem neviděl skutečného svého stavu! Bylo by bývalo možno viděti jej již z toho, že hádky začínaly z takových důvodů, že nebývalo možno vzpomenouti proč potom, když končily. Zdravý rozum nestačil podkládati ustavičně trvajícímu vzájemnému nepřátelství dostatečné důvody. Ale ještě více zarážející byl nedostatek návrhů na smír. Bývala někdy slova, objasňování, ba i slzy, ale někdy... och! jest ošklivo ještě nyní vzpomínati — po nejhrubších vzájemných slovech najednou mlčky pohledy, úsměvy, polibky a objetí... Fuj, hanebnost! Jak jsem mohl tenkráte neviděti vší ohavnosti toho...“

XIII. kapitola

Vstoupili dva cestující a začali se usazovati na vzdálenější lavičce. Pozdnyšev mlčel, dokud se usazovali, avšak sotva že utichli, pokračoval, neztráceje patrně ani na minutku nit své myšlenky.

„Vždyť, co jest nejhanebnější,“ začal, „předpokládá se v teorii, že láska jest něco ideálního a vznešeného, ale v praxi jest přece láska něco hanebného a svinského, že jest hnusné a nestydaté i mluviti a mysliti o tom. A je-li to hnusné a nestydaté, jest to třeba také tak chápati. Avšak zde, naopak se lidé tváří, že hanebné a nestydaté jest překrásné a vznešené.

Jaké byly první příznaky mé lásky? Takové, že jsem se oddával zvířeckým zbytečnostem a nejenom že jsem se za ně nestyděl, nýbrž i jaksi se honosil možností těchto fyzických zbytečností, nepřemýšleje při tom naprosto nejenom o jejím duševním životě, nýbrž ani o jejím fyzickém životě. Divíval jsem se, odkud se bralo naše vzájemné podráždění, ale věc byla naprosto jasná: toto podráždění nebylo nic jiného, než protest lidské přirozenosti proti zvířeti, které ji ubíjelo.

Divíval jsem se naší vzájemné nenávisti. A vždyť ani nemohlo býti jinak. Tato nenávist nebyla pranic jiného, než vzájemná nenávist spoluúčastníků zločinu — jak za ponoukání, tak za účastenství při zločinu. Jak pak ne zločin, když ona, ubohá, obtěžkala již v prvním měsíci a naše svinské spojení trvalo dále. Myslíte, že se uchyluji od vypravování? Naprosto ne! To vám stále vyprávím, jak jsem zabil ženu. Před soudem se mne vyptávají, čím a jak jsem zabil ženu. Hlupství!

Domnívají se, že jsem ji zabil tenkráte, nožem, 5. října. Nezabil jsem ji tenkráte, nýbrž mnohem dříve. Právě tak, jako všichni nyní zabíjejí, všichni, všichni...“

„Ale čím pak?“ otázal jsem se.

„To je právě podivuhodné, že nikdo nechce věděti, co jest tak jasné a patrné, co musí věděti a předpovídati doktoři, ale o čem mlčí. Vždyť jest to prostě úžasné. Muž i žena jsou stvořeni tak, jako zvíře, tak, že po pohlavní lásce začíná těhotenství, potom krmení — takové stavy, v nichž pohlavní láska škodí ženě stejně, jako jejímu dítěti. Žen i mužů jest stejně mnoho. A co že je důsledkem toho. Zdá se, že jest to zřejmo. Není také potřebí veliké moudrosti, abychom z toho vyvodili onen důsledek, který dělají zvířata, tj. zdrženlivost. Avšak ne. Věda dospěla až k tomu, že našla nějaké leukocyty[8], které běhají v krvi a různé nepotřebné hlouposti, ale tohle nemohla pochopiti. Není alespoň slyšet, že by to říkala.

A tak má žena jenom dvě východiska: Jedno — aby udělala ze sebe netvora, zničila nebo ničila v sobě, podle toho, jak jest třeba, schopnost býti ženou, tj. matkou proto, aby jí mohl muž klidně a ustavičně užívati; nebo druhé východisko, ba ani ne východisko, nýbrž prosté, hrubé a přímé porušování zákonů přírody, které se děje ve všech takzvaných čestných rodinách, totiž to, že žena musí býti proti své přirozenosti současně těhotnou, kojnou i milovnicí, musí býti tím, k čemu neklesne ani jedno zvíře. A síly nemohou stačiti. A proto jsou v naší době lidé hysteričtí, nervózní a mezi lidem — epileptičtí. Všimněte si, že čisté dívky nemají padoucnice, jenom ženy a to ženy, které žijí s muži. Tak jest tomu u nás. A právě tak jest tomu také v Evropě. Všechny nemocnice pro hysterické jsou plny žen, které porušují zákon přírody. Vždyť přece padoucnicí trpící a pacientky Charcota[9] — toť samý mrzák a polo-zmrzačených žen jest plný svět. Jest si třeba jenom pomyslit, jak veliký pochod děje se v ženě, když byla oplodněna, nebo když kojí narozené dítě. Roste to, co jest pokračováním nás, co nás vystřídává. A právě tento posvátný pochod jest rušen — čím asi? — hrůza si pomyslit! A vykládají o svobodě a o právech ženy. To jest právě tak, jako kdyby lidojedi vykrmovali zajatce, aby je snědli a zároveň s tím ujišťovali, že se starají o jejich práva a svobodu.“

To všechno bylo nové a překvapilo mne.

„Tož jak? Je-li tomu tak,“ pravil jsem, „vyplývá z toho, že jest možno milovati ženu jednou ve dvou létech, ale muž...“

„Muži jest to nezbytno,“ vskočil mi do řeči. „Zase milí kněží vědy všechny přesvědčili. Nakázal bych jim, těmto černokněžníkům, aby plnili povinnosti oněch žen, které jsou podle jejich mínění mužům nezbytny, co by tomu potom říkali. Namluvte člověku, že jest mu nezbytná vodka, tabák a opium a bude to všechno nezbytno. Patrno, že Bůh nerozuměl, čeho jest třeba a proto, neotázav se černokněžníků, špatně to zařídil. Račte vidět, že se věc neshoduje. Muži jest nutno a nezbytno, tak oni usoudili, aby ukájel svou tělesnou žádostivost a tu se připletlo rození a kojení dětí, jež překáží ukájení oné potřeby. Jak to tedy provésti? Obrátiti se k černokněžníkům, ti to zařídí. A oni to také vymyslili. Ach! Kdy pak asi se rozloučí tito černokněžníci se svými klamy? Byl by čas! Vida, kam že to až došlo: přicházejí o rozum a střílejí se a to všechno proto. A jak pak také jinak? Zvířata, jako by věděla, že potomstvo udržuje jejich rod, drží se také v tomto směru známého zákona. Jenom člověk to za žádnou cenu neví a nechce věděti. A má starost jenom o to, aby měl pokud možno nejvíce požitku. A kdo že jest to? Vládce přírody, člověk. Všimněte si přece, že zvířata se páří jenom tenkráte, když mohou zploditi potomstvo, ale ohavný vládce přírody — vždycky, jenom aby užil příjemnosti. A ne dosti na tom, přenáší toto opičí zaměstnání na perlu stvoření, na lásku. A ve jménu této lásky, tj. špatnosti ničí co? — polovinu pokolení lidského. Ze všech žen, které mají býti pomocnicemi na cestě lidstva ku pravdě a blaženosti, dělá ve jménu svého požitku ne pomocnice, nýbrž nepřátele. Podívejte se jen, kdo překáží všude postupu lidstva vpřed? Ženy. A proč jsou takové? Vždyť právě proto. Ano, ano, prosím,“ opakoval několikráte a začal se pohybovati, bráti cigarety a kouřiti, chtěje se patrně poněkud uklidniti.

Poznámky:

[8] Bílé krvinky.

[9] Jean Martin Charcot (1825—1893), slavný francouzský lékař nervových chorob.

XIV. kapitola

„A takhle, jako prase, jsem žil také já,“ pokračoval zase dřívějším tónem. „Ale nejhorší ze všeho bylo to, že ačkoliv jsem žil ošklivým životem, domníval jsem se, že proto, že se nedávám sváděti jinými ženami, proto, že žiji čestným rodinným životem, že jsem mravný člověk a že nejsem ani v nejmenším vinen a dochází-li u nás k hádkám, že jest vinna ona, její povaha.

Vinna nebyla, rozumí se, ona. Byla právě taková, jako všechny, jako většina. Byla vychována, jak toho vyžaduje postavení ženy v naší společnosti a proto tak, jak jsou také vychovávány bez výjimky všechny ženy zabezpečených tříd a jak jich nelze nevychovávati. Vykládají o nějakém novém ženském vzdělání. Samá prázdná slova: vzdělání ženy jest přesně takové, jaké musí býti při existujícím upřímném, opravdovém a všeobecném názoru na ženu.

A vzdělání žen bude vždycky odpovídati mužově názoru na ni. Vždyť víme všichni, jak pohlížejí muži na ženu: „Wein, Weib und Gesang“ i básníci tak mluví ve verších. Vezměte všechnu poezii, celé malířství a sochařství, začínaje od milostných veršů a nahých Venuší a Fryn — vidíte, že jest žena nástrojem rozkoše; jest taková na Trubě a na Gračevce[10] stejně jako na nejlepším plese. A všimněte si chytrosti ďáblovy: nu, rozkoš-li a požitek, tož také třeba věděti, že požitek, že žena — jest sladké sousto. Ne, rytíři ze začátku ujišťují, že ženu zbožňují (zbožňují a přece jen na ni pohlížejí jako na nástroj rozkoše), nyní pak ujišťují, že si ženy váží. Jedni jí postupují místo a zdvihají jí šátky; druzí jí přiznávají právo, aby zaujímala všechny hodnosti, účastnila se vlády atd. To všechno dělají, ale názor na ni jest stále týž. Jest — nástrojem rozkoše. Její tělo jest prostředkem k rozkoši. A ona to ví. Jest to právě tolik, jako otroctví. Vždyť přece není otroctví pranic jiného, než že jedni těží z nucené práce druhých. A k tomu, aby nebylo otroctví, jest nutno, aby lidé nechtěli těžiti z nucené práce druhých a pokládali to za hřích nebo za hanbu. A zatím vezmou, vymění vnější formu otroctví, zařídí to tak, že není možno dále dělati kupní smlouvy na otroky a domnívají se a také si namlouvají, že již otroctví není a nevidí a nechtějí viděti, že otroctví trvá dále, poněvadž lidé právě tak mají rádi a pokládají za dobré a spravedlivé, těží-li z práce druhých. A jakmile to pokládají za věc dobrou, pak se vždycky najdou lidé, kteří jsou silnější nebo chytřejší než ostatní a mohou si dovoliti, udělati to. Totéž jest také s ženskou emancipací. Otroctví ženy záleží přece právě v tom, že lidé chtějí a pokládají za docela dobré využíti jí jako nástroje rozkoše. Nu, a tož osvobozují ženu, dávají jí různá práva, jaká má muž, avšak pohlížejí na ni dále jako na nástroj rozkoše a vychovávají ji tak jak v dětství, tak veřejným míněním. A tož jest stále stejnou poníženou, zkaženou otrokyní a muž stále stejným zkaženým otrokářem.

Osvobozují ženu v kurzech a před soudními dvory, avšak pohlížejí na ni jako na předmět rozkoše. Naučte ji, jak jest naučena u nás, aby se tak na sebe dívala, a zůstane vždycky nižším tvorem. Nebo bude s pomocí ničemů doktorů předcházeti oplodnění, tj. bude hotovou prostitutkou, klesnuvší ne na stupeň zvířete, nýbrž na stupeň věci, nebo bude tím, čím jest ve většině případů — duševně nemocnou, hysterickou a nešťastnou, jaké jsou také ve skutečnosti, bez možnosti duševního rozvití.

Gymnázia a kurzy toho nemohou změniti. Změniti to může pouze změna názoru mužova na ženu, nebo žen na sebe samé. Změní se to až tehdy, až žena bude pokládati za nejvyšší stav stav panenský a ne tak, jako nyní, nejvyšší stav člověka — za hanbu a ostudu. A dokud toho není, bude míti každá dívka, nechť si je její vzdělání jakékoliv, přece jenom ideál, aby k sobě přilákala pokud možná nejvíce mužů, pokud možná nejvíce samců, s tím úmyslem, aby měla možnost výběru.

To však, že jedna zná více z matematiky a druhá umí hráti na harfu, praničeho nezmění. Žena jest šťastna a dosahuje všeho, čeho si může přáti, okouzlí-li muže. A proto jest hlavním úkolem ženy — uměti jej okouzlovati. Tak tomu bylo a bude. Tak jest tomu v dívčím životě v našem světě a tak to trvá také po vdavkách. V dívčím životě toho potřebuje pro výběr, v manželském — pro vládu nad mužem.

Jediná věc, která to odstraňuje anebo aspoň na čas mírní — jsou děti, avšak i to tehdy, není-li žena netvorem, tj. sama kojí. Ale tu jsou zase doktoři.

Moje žena, která chtěla sama kojiti a také kojila následujících pět dětí, při prvním dítěti onemocněla. Ti doktoři, kteří ji cynicky svlékali a všude ohmatávali, začež jsem jim musel děkovati a platiti peníze — ti milí doktoři shledali, že nesmí kojiti a tak byla na první dobu zbavena tohoto jediného prostředku, jenž ji mohl zbaviti koketnosti. Kojila kojná, tj. využitkovali jsme ubohosti, bídy a nevědomosti ženy, odlákali jsme ji od jejího dítěte k svému a za to jsme ji oblékli v kokošník[11] s portami. Ale na tom nezáleží. Jde o to, že touž dobou, kdy byla osvobozena od těhotenství a kojení, se zvláštní silou se v ní probudila ona ženská koketnost, dříve uspaná. A také ve mně, ve shodě s tím, propukla rovněž se zvláštní silou muka žárlivosti, která mne ustavičně týrala po celou dobu mého manželského života, tak jako dojista týrají všechny ony manžele, kteří žijí s ženami, jako jsem žil já, tj. nemravně.“

Poznámky:

[10] Místa prostituce v Moskvě.

[11] Ozdobný vysoký čepec, spíše ozdobná náčelenka.

XV. kapitola

„Po celou dobu svého manželského života jsem nikdy nepřestával zakoušeti muka žárlivosti. Avšak byly periody, kdy jsem tím trpěl zvláště bolestně. A jedna z takových period byla tenkráte, když jí zakázali doktoři po prvním dítěti kojit. Žárlil jsem zvláště v té době, za prvé proto, že žena zakoušela onoho neklidu, vlastního matce, jenž musí vyvolati bezdůvodné porušení pravidelného způsobu života a za druhé proto, že když jsem spatřil, jak lehounce odhodila mravní povinnost matky, spravedlivě, třeba že mimoděk jsem usoudil, že jí bude rovněž tak lehko odhoditi také povinnost manželskou, tím spíše, že byla úplně zdráva a nehledíc k zákazu milých doktorů, kojila následující děti a odkojila je velmi dobře.“

„Nemáte patrně rád doktorů,“ pravil jsem, zpozorovav obzvláště zlý výraz hlasu pokaždé, kdykoli se o nich jenom zmínil.

„Zde neběží o lásku či nelásku. Zničili můj život, jako ničili a ničí život tisíců, statisíců lidí a nemohu nespojovati následek s příčinou. Chápu, že touží, stejně jako advokáti a jiní, vydělávati peníze a dal bych jim rád polovičku svého důchodu a každý, kdyby chápal, co dělají, rád by jim dal polovinu svého jmění, jen aby se nepletli do vašeho rodinného života, aby se k vám nikdy příliš nepřibližovali. Nesbíral jsem přece svědectví, avšak znám desítky případů — jest jich spousta! — v nichž zabili brzy dítě v lůně matčině, ujišťujíce, že matka nemůže poroditi, avšak matka rodí potom velmi dobře, brzy matky, předstírajíce nějaké operace. Vždyť nikdo nesčítá těchto vražd, jako nesčítali vražd inkvizice, poněvadž předpokládali, že je to ku blahu lidstva. Není možná sečísti zločiny, jimi páchané. Avšak všechny tyto zločiny jsou ničím u porovnání s oním mravním rozkladem materialismu, jejž vnášejí do světa, zvláště prostřednictvím žen.

Nemluvím již ani o tom, že kdybychom se měli říditi jenom jejich pokyny, pak, díky nákazám všude a ve všem, lidstvu by nebylo třeba spěti k sjednocení, nýbrž k rozjednocení; podle jejich učení jest třeba všem, aby seděli porůznu a nevypouštěli z úst stříkačky s karbolovou kyselinou (našli, ostatně, že také tato se nehodí). Avšak ani to nic neznamená. Hlavní jed jest v mravní zkáze lidí, zvláště žen.

Nyní již není možná říci: ,Žiješ špatně, žij lépe,‘ není možná říci to ani sobě, ani jinému. A žiješ-li špatně, jest příčina v abnormálnosti nervových výkonů atd. A jest nutno jíti k nim, oni předepíší člověku za 35 kopějek léků z lékárny a užívejte si!

Bude vám ještě hůře, tož ještě léky a ještě doktory. Znamenitá věc!

Avšak ani o to nejde. Mluvím pouze o tom, že velmi dobře sama kojila děti a že právě jenom toto těhotenství a kojení dětí mne zachraňovalo před mukami žárlivosti. Kdyby nebylo bývalo toho, všechno bylo by se stalo dříve. Děti zachraňovaly mne i ji. V osmi letech narodilo se jí pět dětí. A všechny, kromě prvního, kojila sama.“

„A kde jsou nyní vaše děti?“ otázal jsem se.

„Děti?“ ulekaně opakoval otázku.

„Promiňte mi, snad jsou vzpomínky trudné.“

„Ne, pranic. Moje děti si vzala moje švagrová a její bratr. Nedali mně jich. Odevzdal jsem jim svoje jmění, ale nedali mi jich. Vždyť jsem tak trochu blázen. Jedu nyní od nich. Viděl jsem je, ale nedají mi jich. Vždyť bych je snad vychoval tak, že by nebyly takovými, jako jejich rodiče. A jest nutno, aby byly rovněž takové. Nu, jakáž pomoc! Jest pochopitelno, že mi jich nedají a neuvěří. A já také ani nevím, měl-li bych dosti síly, vychovati je. Myslím, že ne. Jsem — rozvalina, mrzák. Jedno jest ve mně. To vím. Ano, to je jisto, že vím, co všichni ne tak brzy ještě pochopí.

Ano, děti jsou na živu a vyrůstají v rovněž takové divochy, jako všichni kolem nich. Viděl jsem je, třikráte jsem je viděl. A nemohu pro ně pranic udělat, pranic. Jedu nyní domů na jih. Mám tam domek a zahrádku.

Ba, ne tak brzy ještě lidé pochopí, co já vím. Kolik je železa ve slunci a hvězdách a jaké jsou tam kovy — to jest možno brzy poznati; ale tohle, co nás usvědčuje z našeho svinstva — to jest těžko, hrozně těžko!

Vy alespoň posloucháte a jsem vám za to vděčen.“

XVI. kapitola

„Vzpomněl jste právě na děti. Zase takové hrozné lhaní o dětech. Děti — jsou požehnání Boží, děti — jsou radost. Vždyť jest to všechno lež. To všechno kdysi bylo, ale dnes není pranic takového. Děti — jsou trápení a pranic více. Většina matek to také právě tak cítí a časem to také mimoděk právě tak říkají. Zeptejte se většiny matek naší společnosti zámožných lidí a řeknou vám, že nechtějí míti dětí ze strachu, že jejich děti mohou stonati a umírati a porodily-li je již, nechtějí jich kojiti, aby jim nepřivykly a netrpěly. Potěšení, které jim působí dítě svou milostností, těch ruček, nožek a celého těla — potěšení, které dítě působí, jest menší než utrpení, kterého zakoušejí, nemluvě již ani o nemoci nebo ztrátě dítěte, avšak pouze z obavy před možností nemoci a smrti. Když uvážíme všechny výhody a nevýhody, ukazuje se, že míti děti jest nevýhodno a proto není si čeho přáti. Otevřeně a směle to říkají, domnívajíce se, že tyto city pramení v nich z lásky k dětem, citu to krásného a chvályhodného, na který jsou hrdy. Nepozorují, že takovýmto uvažováním přímo popírají lásku a utvrzují jenom svůj egoismus. Pro ně jest méně potěšení z milostnosti dítěte, než trápení ze strachu o ně a proto není třeba dítěte, které budou míti rády. Neobětují sebe pro milovanou bytost, nýbrž bytost, která má býti milovanou bytostí pro ně samotné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.