Treblinka
Povstání v továrně
na smrt

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Michał Wójcik

Treblinka: Povstání v továrně na smrt – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Hoši, pomstěte se! Povstaňte, pobijte je!

To peklo musí shořet.“

– poslední slova vězně
Langera kamarádům

Tábor Treblinka I (polská) byl vystavěn do velikosti malého města. Nacházelo se v něm přinejmenším 50 baráků. Bylo tam zhruba 600 Poláků a asi 400 Židů, jen řemeslníků (…). Poměry v Treblince se výrazně zlepšily. Zacházení s Poláky je lepší. Vězni nejsou biti. Potravinové příděly jsou větší a práce snazší.

Tábor Treblinka II (židovská) byl zlikvidován. Chybí oplocení. Na území bývalého židovského tábora stojí už jen jeden barák, v němž žije jeden Ukrajinec s rodinou (…), všude kolem je zaseto žito. Škvára ze spálených židovských těl v podobě lepkavé hmoty byla vyvezena do blízké štěrkovny, odkud se nyní převáží na stavbu nové cesty. Škvára se tam sype mezi kameny a poté se válcuje.

Takto se využívá jako povrch vozovky.[1]

1 Zpráva kontrarozvědky Národních ozbrojených sil, Okruh XII – Podlesí, 1.–15. března 1944, AAN, NSZ 207/12, kart. 5–7. BECHTA, Mariusz: … między Bolszewią a Niemcami. Konspiracja polityczna i wojskowa Polskiego Obozu Narodowego na Podlasiu w latach 1939–1952. Warszawa, 2009.

Prolog: Smích velitele

Velitel SS-Hauptsturmführer Franz Stangl mrkl na vytištěná písmena a pak dopis zmačkal v dlaních. Poté se vyklonil z křesla a vhodil papírovou kouli do černého otvoru. Dopis z Deutsche Reichsbahn přistál v koši.

„Za nic nebudu platit,“ odfrknul si pod nosem.

Dopis se týkal sporu, který se táhl již několik měsíců.

Transporty s „přesídlenci“ (Němci měli slabost pro eufemismy) přijížděly do stanice Treblinka. Tam, po odpojení lokomotivy, byly vagony odtlačeny přímo do tábora. Po zhruba dvoukilometrové trati. Následně vjely na vedlejší kolej. Dalších několik desítek metrů. Právě tuto trať postavily německé dráhy. Stejně tak SS půjčovaly vagony. Investice nebyla velká, ale nějaké náklady s tím byly. Přesto v tom ani velitel Stangl, ani jeho nadřízení v Berlíně neviděli žádný problém. Za využívání trati neplatili. Velitel vůbec nereagoval na upomínky. Mezitím však provoz na tomto krátkém úseku sílil. Dluh a úroky rostly, protože obchod je obchod, a platit se musí.

Nepříjemná povinnost zjednat u Stangla nápravu spočinula na přednostovi stanice. Potíž byla v tom, že do tábora neměl přístup. Porušení tohoto zákazu bylo trestáno smrtí. Přednosta to dobře věděl, proto se obrátil na dva německé strojvůdce, kteří byli pro tuto práci speciálně vybráni. Měli povinnost převézt vagony ze stanice přes táborovou bránu. I to však skončilo fiaskem. Jejich přímluvy nepřinesly žádný výsledek.

Přednosta stanice proto požádal o pomoc svého nadřízeného ze Sokołowa Podlaského a Herr Teufla, který odpovídal za celou trať. Tak vysoká hodnost přece musí na velitele zapůsobit. Skutečně, za několik dní zástupci z nadřízené stanice nastoupili do motorové drezíny a přijeli k bráně tábora. A čekalo je překvapení. Když vzhlédli nahoru, hlídač z věže na ně křikl, že je nepustí. Má rozkazy a ty nic nezmění. Páni si jistě zanadávali pod fousy, ale pak se museli vrátit. U přednosty stanice zanechali další dopis, k němuž připojili jasný pokyn: Tentokrát se musí dostat do Stanglových rukou a ten na něj musí odpovědět. Ordnung muss sein.

Pro tento úkol byl vybrán polský strojvedoucí Artur Pronicki, nejníže postavený pracovník na stanici Treblinka.[2]

2 ZĄBECKI, Franciszek: Wspomnienia dawne i nowe. Warszawa, 1977.

Nebyl hloupý. Věděl, co se v blízkém táboře děje. Všichni to věděli. Jeho nadřízený přece posílal za bránu stovky plných vagonů a pak se díval, jak se z tábora vracejí prázdné. Všechno bylo jasné. Jenže dopis nemohl jen tak dát do tašky a jít do tábora. Rozhodl se, že do tábora pojede s transportem.

A skutečně, jednoho dne si upravil svou pracovní uniformu a jako třetí – mimořádný – strojvůdce nastoupil do lokomotivy. Ta měla dovnitř odvézt dva uhláky a několik plných vagonů. Hlídači, když viděli, že se jedná o „běžný“ transport, otevřeli bránu. To, co pak Pronicki vyprávěl, bylo naprosto neuvěřitelné.

Jakmile se lokomotiva zastavila, seskočil na perón. Začala vykládka. Křik, palba a neustálé pohánění. Dantovské scény v obrovském měřítku. Brutální vláčení sotva živých lidí ze smrdutých vagonů. Křik žen a ohlušující nářek vyděšených dětí. K Pronickému přistoupil wachman[3] a už ho chtěl přetáhnout pažbou, aby se připojil k ostatním. Ten mu na poslední chvíli ukázal dopis a vysvětlil mu, že je tady – sakra! – služebně. Přece má na sobě uniformu Ostbahnu!

3 Wachman (z něm.) – hlídač (pozn. překl.).

Ukrajinec zkoprněl. Změnil tón. Železničář skutečně nevypadal jako typický pasažér. Wachman ukázal na malou branku a vyzval ho, ať jde. Pronicki vyrazil.

Takto určitě vypadá peklo. Hromady nahých mrtvol, pokroucená těla udušených, stohy věcí, které přišly o majitele. Slovo „stohy“ se obvykle spojuje s hromadami oblečení vysokými přibližně jeden metr. V Treblince však stohy představovaly gigantické haldy. Několik metrů. Zdálky vypadaly jako vulkány. Bylo jich několik. Zvlášť kufry, rance, hadry a smetí. Tuny smetí.

Na Pronického nejvíce zapůsobila hromada dětských botiček. Velká hora z tisíců sandálek a polobotek. Železničář ani nedošel do středu shromaždiště. Spatřil jen to, co se dělo na nástupišti. Možná okem zavadil o bránu dvora, tam, kde se svlékali muži, a ženám stříhaly vlasy. To je ale málo pravděpodobné. Oplocení bylo dobře maskované větvemi a brána velmi úzká.

Železničář se nacházel jen v předsíni tábora. Další překvapený dozorce ho pustil dál. A tak se Pronicki ocitl na Lagerstrasse, dlážděné hlavní ulici. Byla výjimečná tím, že nesla jméno Kurta Seidela. Na památku esesmana, který dohlížel na její výstavbu v počátcích existence tábora.

Pronicki si na levé straně hlavní ulice všiml garáží, skladu sudů a čerpací stanice, vpravo (v dálce) zahlédl baráky vězňů. Do této části vedla další brána krytá doškovou střechou. Údajně na ní visel zvon. K čemu sloužil, to se přesně neví. Na apely a nástupy se vězni svolávali sirénou. Před bránou stál sloupek. Když na něj železničář zaostřil zrak, mohl si všimnout reliéfu. Znázorňoval Židy jdoucí s krumpáči do práce a nápis „Zum Ghetto“. Vedle, blíž k cestě, mohl spatřit další reliéf pastevce ženoucího koně a krávu. Byla to směrovka ke stájím a chlévům. Ty neviděl, protože byly příliš daleko. Následující brána po pravé straně měla nápis „Zum Gutshof“ (Do dvora). Vedla k barákům ukrajinských dozorců a k zoo.

Zoologická zahrada v Treblince? Těžko říct, jestli si železničář povšimnul výběhu se srnkou a klecí s veverkami. Zřejmě ne. Všechno zakrývaly stromy a oplocení. Jistě však v této části tábora mohl ocenit čistotu a pořádek. Neválely se tam odpadky a sem tam rostly květiny. Kromě toho tam byly chodníky s bíle natřenými obrubníky.

Tohle jistě jeho pozornost neupoutalo. O několik metrů dále stál pásový obrněný vůz s dlouhou hlavní namířenou na bránu. Jediná těžká vojenská technika v táboře. Železničář šel ještě kousek dál a po pravé straně konečně uviděl dřevěnou budovu. Verwaltung (Správa), cíl jeho cesty. Tady ještě jednou ukázal dozorci dopis a vešel dovnitř. Na dveřích si přečetl nápis: „Kommandant Stangl, Sturmbannführer“. Zaklepal. V první místnosti seděl za pracovním stolem nějaký důstojník. Železničář si jen zapamatoval, že měl blond vlasy a byl úplně opilý. Mrknul jen na hlavičku dokumentu a nedbale ukázal na další dveře. Pronicki polkl slinu a na rozklepaných nohách překročil práh. V pokoji stál malý důstojník. Byl to velitel a také nevypadal střízlivě. Přesto lze říci, že se Pronickému dostalo pocty. Stangl si totiž ode všech a všeho udržoval odstup. Nemluvil s každým. Jak napsal ve svých pamětech bývalý vězeň Treblinky Richard Glazar, „na všechno se díval spatra“. Zřídkakdy opouštěl svou kancelář a šel do „továrny“. Vyhýbal se kontaktu s Arbeitsjuden. Přišel-li na apel, stával většinou opodál. Vystrkoval dopředu bradu a hlavu lehce zakláněl. Už po chvíli byl poněkud nervózní a poklepával bičíkem do důstojnických holínek a beze slova se vzdaloval. „Působí jako hradní pán,“[4] psal Glazar. „Jako nějaký Napoleon dohlížející na své panství,“ doplnil jiný vězeň.

4 GLAZAR, Richard: Treblinka, slovo jak z dětské říkanky. Praha, 1995, s. 67.

Teď mhouřil oči a seděl na dosah ruky. Železničář se ohlásil. Stangl povytáhl obočí. Zřetelně zaslechl polský přízvuk. Polský železničář tady?! V táboře se nikdy předtím a nikdy potom žádný polský železničář služebně neukázal.

Ačkoliv, a právě proto, to bylo docela zajímavé. Železničář se v obličeji také měnil. I pro něj byl pohled na velitele šokující. Stangl měl na sobě bezvadnou bílou uniformu. Bílou jezdeckou uniformu šitou na míru. Ten muž vypadal skoro jako anděl. Ostatně někdo ho tak již v historické literatuře nazval. Bílý anděl smrti.

Místností se linula intenzivní vůně. Teprve teď upoutala hostovu pozornost. Nejenže o sobě ta vůně dávala vědět, ale praštila ho jako beranidlo. Intenzivní vůně přicházela zespodu. Zjistil, že koberec byl něčím nastříkán. Byly to parfémy. V takovém množství, že nebylo možné rozpoznat žádnou konkrétní vůni. Toto parfémové tsunami mělo svůj účel. Neutralizovalo pach. Naprostý a všudypřítomný. V táboře panoval neskutečný odér. Nasládlý smrad prostupující úplně vším. Smrad, před nímž nebylo úniku. Nic nepomáhalo, směsice pachů byla ještě horší. Železničáři samozřejmě došlo, odkud ten zápach pochází.

Stál vzpřímeně a nemohl ze sebe vypravit ani slovo. Není pravda, že si lze zvyknout na jakýkoliv zápach, že se na něj po několika minutách nebo několika desítkách minut lidský mozek přestane soustředit. Vypíná čich. V Treblince tomu tak nebylo. Příšerný odér trýznil smysly po celou dobu. Pořád. Sužoval železničáře, který tam přišel jen na chvíli, stejně jako velitele, který tam bydlel a pracoval dlouho.

Trvalo to okamžik, než se Pronicki vzpamatoval. Nakonec vytáhl dopis a podal jej adresátovi. Stangl vzal obálku, otevřel dopis a náhle se stalo něco zvláštního. Přečetl si několik řádků a vyprskl. Uchechtl se. Pak už nic neskrýval, vybuchl hlasitým smíchem. Krev v železničářových žilách ztuhla, protože teprve teď si uvědomil, že to přece jen mohl být nějaký žertík. Kupříkladu v dopise mohla být zmínka o tom, aby ho zastřelil. Proč ne? Nebo trochu potrápit a pak zahnat do plynu. Teprve pak se mohla řeč stočit na vyrovnání dluhu.

Těch několik minut – vdechování parfémů, mrtvolného odéru a smradu vlastního strachu – trvalo věčnost. Návštěvník, jak svým kolegům později vyprávěl, chtěl z tohoto „parfémového pekla“ okamžitě utéct a zanechat tam toho „smějícího se satana“.

Stál pořád v pozoru a zeptal se, jestli dostane odpověď.

Velitel přerušil čtení a přestal se smát. Pohlédl na železničáře, jako by ho viděl poprvé. Chvíli si ho prohlížel a nakonec procedil: „Keine Antwort! Žádná odpověď!“

Znova se začal smát. Teď už se smál celým tělem. Jeho smích byl upřímný a srdečný. Trvalo dlouho, než se uklidnil. Nakonec praštil pěstí do stolu, jako by chtěl záležitost shrnout a ukončit tuto absurdní audienci.

Pronicki, který se s námahou držel na nohou, vyšel ven a stejnou cestou se vrátil k lokomotivě. Když k ní přicházel, byl perón již prázdný. Židovští vězni prachem zasypávali stopy krve a uklízeli bojiště. Zpoza vysokého oplocení přicházel tlumený nářek tisíce vyděšených lidí hnaných do plynových komor. Všechno přehlušoval hlasitý zvuk naftového motoru a pravidelný klapot bagrů pracujících v dáli, daleko.

Byla-li tato návštěva úspěšná, není jasné. Víme však, že Stangl měl z čeho platit. Dochovala se totiž „Účetní závěrka Operace Reinhardt ke dni 15. prosince 1943“, kterou sestavil jeho nadřízený SS-Gruppenführer Odilo Globocnik.

Právě v tomto dokumentu koordinátor prací tří největších táborů smrti na území Polska vypočítal konkrétní zisky vyhlazování. Přesně vypočítal, kolik třetí říše vydělala na vraždění židovského národa. Dobral se k číslu 178 745 968 marek a 59 feniků.[5] Jestliže spočítáme, že v jemu podřízených táborech zemřelo jeden a půl milionu lidí, znamená to zisk 119 marek a 16 feniků na osobu. V případě Treblinky zisk z jedné oběti činí pouze zhruba 79 marek a 44 feniků. Stangl bezesporu mohl splatit svůj dluh i s úroky.

5 PIOTRKOWSKI, Stanisław: Misja Odyla Globocnika. Sprawozdania o wynikach finansowych zagłady Żydów w Polsce. Warszawa, 1949, s. 34–35.

ČÁST I:

FIRMA

Kapitola 1

Toto má být konec světa

Údajně když byl Franz Stangl malý, nenáviděl uniformy. Nenáviděl vojenský dril. Armádu a její étos spojoval s ponížením. Všechno kvůli otci, starému dragounovi. Ten už byl nemocným nočním hlídačem, když se mu narodil syn. Týral ho. Vybíjel si na něm své frustrace. Když se začátkem sedmdesátých let britská novinářka Gitta Serenyová Stangla ve věznici dotazovala, proč se po Treblince (a dříve Sobiboru) procházel v bílé uniformě, prohodil, že nic jiného neměl a bílá barva odháněla muchničky.[6] Zatímco vězni, kteří přežili, si zapamatovali pedantství, s jakým chodil.

6 SERENYOVÁ, Gitta: Do temnoty: od milosrdné smrti k masovému vraždění. Praha, 2019, s. 29.

Ta bílá uniforma byla jeho vizitkou. Předzvěstí neúprosné smrti. Ne náhlé a násilné, ale neodvratitelné. Velitel byl člověkem, který se ovládal, nikdy nespěchal. Jeho přítomnost na území tábora přinášela chvilkový klid. Na rozdíl od svých podřízených nikdy nikoho neuhodil. Nenosil bič jako všichni, v ruce držel jen bičík. Takto ho popisuje většina svědectví. Jenom jedno se odlišuje.

Vyprávění Abrama Jakuba Krzepického. Tento bývalý zaměstnanec továrny na umělý med se do tábora dostal 25. srpna 1942. Podle něj dokázal být velitel krutý. A taky nosil gumový bič. A používal ho. Svědectví je dosti přesné. Svědčí o tom, že Stangl býval v Treblince opilý. Možná právě tehdy se proměňoval v bestii.

Jeho oblíbenou urážkou bylo tehdy označení „idioti“ vyslovované německy: ihr Idioten. Křičel a významně protahoval předposlední slabiku. Když hřímal, oči mu vylézaly z důlků a jeho naduté tváře červenaly.

„Jak jsme toto kvílení jen zaslechli, měli jsme jistotu, že už pro někoho vydal rozsudek, protože to kvílení z něj vycházelo ve stejné chvíli, kdy na oběť padal úder, se vší energií a nasazením dobře živeného aktivisty. ‚Proklatý národ,‘ křičel. ‚Proklatá židovská banda, ať jste ještě jednou prokleti!‘ Nakláněl se až nízko k zemi, jako by chtěl sklízet obilí – a ještě jedna rána. A ještě jedna. Ještě jednou zařval: ‚Vy idioti, vy idiooootiiii!‘ “

Další svědek, Jerzy Rajgrodzki, v bestiálním kapitánovi viděl spíše esesmana von Oypena. Tohoto brýlatého muže vězni přezdívali „Idioten“ právě podle nadávky, kterou je častoval. Kdo z nich měl pravdu? Krzepicki jasně napsal, že bíle oblečeného velitele vždy doprovázel pobočník, vysoký blondýn, poručík. „Byli vidět spolu. Dva starší, rozvážní Němci, řádili v táboře a bili Židy.“[7] To teď nevyřešíme.

7 KRZEPICKI, Abram Jakub: Człowiek uciekł z Treblinki... Rozmowy z powracającym spisała Rachela Auerbach. Opis pobytu w Treblince i ucieczki do getta warszawskiego. In: WIATROVÁ, Ewa, ENGELKINGOVÁ, Barbara, SKIBIŃSKÁ, Alina (eds.): Archiwum Ringelbluma. Sv. 13: Ostatnim etapem przesiedlenia jest śmierć. Warszawa, 2013, s. 177.

Stangl se narodil v roce 1908 v malém rakouském městečku. „Vím jen, že si mě otec nepřál (…) Myslel si totiž, že nejsem jeho,“ vyznal novinářce. Franzova matka byla podřízena svému muži a byla o mnoho let mladší. Také ona musela snášet jeho vojenský dril. První Stanglova vzpomínka z dětství byla hrozná. Když měl čtyři nebo pět let, dostal nové papuče. Zdánlivě nic zvláštního, ale přesto to byl svátek. Toho dne se událo něco stejně důležitého. Chlapec si přes okno všimnul vozu, jímž sousedé chtěli převézt svůj nábytek. Prostě se stěhovali. Byl mrazivý den, sníh až po kolena. Malý Franz, místo aby slavil nové papučky, v nich vyběhl z domu a vyskočil na vysoký kozlík. Vzpomínal, že vůz byl překrásný a kolem nikdo, jenom bílo, ticho a klid. A on úplně nahoře jako kouzelný vozka.

Chlapec se zahleděl do dáli. Zasnil se. Bohužel příliš pozdě zpozoroval otce, který se vracel z noční směny. Rychle sklouzl z kozlíku a utíkal domů a tam se schoval za matkou. Rozzuřený domácí tyran vtrhl do kuchyně, popadl ho a přehnul přes koleno. Možná za ty mokré papuče, možná za nic, protože měl špatný den, krutě ho zbil. Právě toho dne měl na prstu náplast, zatvrdil se, není to nic hrozného. Během bití náplast spadla a ranka se obnovila a vlivem stresu, strachu… krev začala téct. „Slyšel jsem vykřiknout matku: Přestaň, vždyť pocákáš krví všechny stěny,“ vzpomínal.[8]

8 SERENYOVÁ, Gitta: Do temnoty. Od milosrdné smrti k masovému vraždění. Praha, 2019, s. 30.

Pak otec zemřel a matka se vdala za vdovce se dvěma dětmi. Otčím ho také neměl rád. Chlapec neměl kamarády. To se změnilo až v hudebním kroužku, kde začal hrát na citeru. Jako patnáctiletý se stal tkalcovským tovaryšem. Vydělával málo, více dostával za hodiny hudby, které začal nabízet. Když mu bylo 23 let, uvědomil si, že takový život dál nemá smysl.

Přestože nenáviděl uniformy, rozhodl se udělat zkoušky na policejní školu. K překvapení všech je složil. Studium zahájil v Linci. Na toto období rovněž nerad vzpomínal. Policejní škola v té době spočívala v obyčejném brutálním drilu. Učitelé-sadisté, starší kolegové-mazáci a žáci-bažanti, které směli bít. Jediné poučení, které si odtud odnesl, bylo to, že lidé jsou špatní a všechno kolem dokola je zkažené až do morku kostí.

Po tomto vzdělání se dostal k dopravní policii, pak začal potlačovat šarvátky. Tehdy se rozešel se svou dívkou, jedinou osobou, která mírnila jeho povahu. Opět byl sám. Neměl co dělat, proto se nechal pohltit prací a honil se za metály, jak sám uvedl. V roce 1935 byl převelen do politické sekce Vyšetřovacího úřadu. Údajně si ani nevšiml anšlusu. Později doznal, že byl jen policista a chtěl dělat svou práci.

Po anexi Rakouska vyšlo najevo, že až tak apolitický není. Patřil už ke „staré gardě“, čili byl aktivní už v době, kdy nacisté působili v ilegalitě. To mu umožnilo dělat kariéru. Dostal se do sekce II B2 odpovídající za evidenci Židů a jejich majetku. Údajně jezdil do terénu. Měl krev na rukou už tehdy? Nikdy se k tomu nepřiznal, řekl, že v sekci dělali složité věci, které se mu nelíbily. A protože byl puntičkářský, všechno splnil na sto procent, nadřízeným to muselo vyhovovat. Tehdy se také oženil.

V listopadu 1940 po dalších povýšeních dostal poštou dopis. Byl to rozkaz, který podepsal sám Himmler. Měl se dostavit do Berlína a ujmout se místa v Říšské pracovní skupině pro léčebné a ošetřovatelské ústavy. V podstatě měl pracovat v jistém ústavu, který spravovala nadace nacházející se v Tiergartenstrasse 4, zkráceně T4. Pod tímto sympatickým názvem se skrývala instituce zodpovídající za nacistickou politiku eutanazie. O co se jednalo? O eugeniku. O zabíjení fyzicky a duševně nemocných v souladu s právem, aby se zlepšila kvalita celého druhu. Jakmile se stroj smrti rozjel na plné obrátky, instituce se začala zabývat „konečným řešením“.

Zpočátku Stangl nevěděl, o co v tom všem jde. Když si to nakonec uvědomil, údajně zděšením ztratil řeč. A pak před svým nadřízeným vykoktal, že si nemyslí, že se na takovou práci hodí. A to byl jeho poslední vzdor během další čtyřleté služby.

Mohl tehdy odmítnout? Stáhnout se? Nezhostit se úkolu? „Nadřízení mě k tomu dotlačili,“ vysvětloval před soudem v Düsseldorfu v roce 1970. Použili celý metodický arzenál ovlivňování: Od ujištění o důvěře, kterou mohli mít „jen k němu“, až po rafinovanější emocionální vydírání. To zafungovalo. Natolik, že mohl už napořád vyměnit zelenou policejní uniformu za šedou polní uniformu SS. V roce 1942 se přihlásil v sídle SS v Lublinu. Jeho novým nadřízeným se stal Gruppenführer Odilo Globocnik. Člověk, který na svá bedra vzal exterminaci polských Židů na území Generálního gouvernementu a okresu Białystok.

Stangl si první setkání s novým šéfem zapamatoval velmi dobře. Ostatně ovlivnilo jeho další život.

Byl krásný, teplý den. Stromy nasazovaly pupeny, trávníky rozkvétaly, vzduchem se neslo cvrlikání ptáků. Globocnik se širokým úsměvem na tváři čekal na Stangla na lavičce v parku ze zadní strany sídla SS.

Jakmile ho Gruppenführer v dálce zahlédl, přestože se ještě neznali, přátelsky poklepal na místo vedle sebe, aby se mladší kolega osmělil si k němu přisednout.

Několik slov o Globocnikovi. V nejbližších letech se právě on stane Stanglovým školitelem. Bude jeho dobrou duší a rádcem. Tehdy, na jaře 1942, už v elitě SS něco znamenal, ačkoliv dříve tomu nic nenasvědčovalo. Byl totiž odstraněn z pozice gauleitera ve Vídni za finanční zpronevěru. Avšak jakmile Německo obsadilo Polsko, objevil se a velmi rychle se stal policejním náčelníkem v lubelském okrese. Himmler právě v něm našel vhodného partnera pro uskutečnění Aktion Reinhardt. Proč byl vybrán? Všechno vychází najevo, přečteme-li si poválečné výpovědi jeho spolupracovníků.[9]

9 Portrét Globocnika jako iniciátora „akce Reinhardt“ vyšel z pera Bogdana Musiała. Ve své práci cituje výpovědi o šéfovi SS lubelského okresu. Viz MUSIAŁ, Bogdan: „Przypadek modelowy dotyczący eksterminacji Żydów”. Początek „Akcji Reinhardt” – planowanie masowego mordu Żydów w Generalnym Gubernatorstwie. In: LIBIONKA, Dariusz (ed.): Reinhardt. Zagłada Żydów w Generalnym Gubernatorstwie. Warszawa, 2004, s. 22–27.

Všichni tvrdili, že byl obsedantní. Nebyl to však blázen. To, co se zrodilo v jeho hlavě, bylo realizovatelné. Je zajímavé, že právě on podsouval Himmlerovi nové nápady, a ne naopak.

Jistý důstojník rozvědky Wehrmachtu dosvědčil, že Globocnik byl přímo „posedlý“. Jeho nápady byly „šílené“, to jsou slova jeho zástupce Jakoba Sporrenberga. Údajně byl na tyto nápady hrdý. Neméně kompetentní v těchto záležitostech byl velitel Osvětimi Rudolf Höss, který v Globocnikovi postřehl autora mnoha „fantastických“ plánů.

Globocnik se vyznačoval neskutečnou energií a optimismem. Jestliže se něco zdálo být neproveditelné, jen nad tím mávnul rukou. V jeho vizi žádné obtíže nebyly. Patrně nejlépe ho charakterizoval SS-Gruppenführer Maxmilian von Herff, když řekl: „Má čistokrevnou povahu plnou lesků a stínů.“ Právě on poukázal na to, že Globocnik se bezmezně věnuje svým úkolům jako posedlý fanatik. Nehledí na pocty, nepotřebuje je. Je to jeden z „nejlepších a nejsilnějších pionýrů v Generálním gouvernementu“, uvedl.

A doplnil, že Globocnik je člověkem s naprosto jasnou vizí, „jeho nafoukanost mu často přikazuje překračovat stávající hranice a zapomínat na meze dané řádem (…). Mluví za něj však bezpodmínečný úspěch.“ O jaký řád se jedná? O jakou misi?

Řád, to je SS. Formace, která v této válce měla dokázat téměř nemožné. Měla vyvraždit 11 milionů evropských Židů, přesně tolik, kolik zmiňoval SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrich na známé konferenci ve Wannsee.

Všechno se mělo rozběhnout právě v Globocnikově okrese. Přicházela „modelová“ realizace.

Dokumenty jasně hovoří o tom, že Globocnik měl od počátku velmi přesnou vizi. Jestliže myšlenka na vyhlazování v Hitlerově hlavě zrála postupně (víme, že s blízkými lidmi hovořil o nejrychlejším „zbavení se“ problémů, o „zmizení Židů“ nebo o jejich „vyhubení, pokud neodejdou dobrovolně“), tak Globocnik jako jeden z prvních nejenže formuloval myšlenku hromadného zabíjení, ale také se dobrovolně zhostil řešení problému. Ačkoliv nevypracoval metodologii vraždění, nadšeně využíval všechny technické novinky. Lze tedy říct, že byl ve svém oboru průkopníkem. Kromě toho byl považován za cholerika a chlubila. Možná právě proto také dostal široké pravomoci, aby na něj ve vhodném okamžiku bylo možné svést odpovědnost. Jeho chvástání bylo známé široko daleko. Avšak ne každý nacista angažovaný v akci Reinhardt věřil v její úspěch.

Odilo například vyprávěl, že jakmile bylo již spuštěno „konečné řešení“, navštívili ho v polovině srpna 1942 Hitler a Himmler. On měl před vůdci třetí říše demonstrovat perspektivu likvidace polských Židů během jednoho roku.

„To musí být rychlejší,“ měl ho popohánět Führer. „Značně rychlejší!“

Tohoto rozhovoru se účastnil také doktor Herbert Linder, ředitel odboru z ministerstva vnitra. Když poslouchal Odilovy úvahy, zeptal se, jestli není lepší těla zabitých spalovat než je pohřbívat.

„Možná další generace na tuto záležitost bude hledět jinak?“ měl se neopatrně zeptat.

Globocnik sebou až trhl a pohlédl na Hitlera. Pak důrazně vypálil: „Pokud by po nás měla přijít tak zbabělá a ubohá generace, že by nedokázala pochopit toto nutné a velkolepé dílo, pak by byl celý nacionální socialismus zbytečný! S těly by se spíše měly zakopat bronzové tabulky s našimi příjmeními vyrytými na památku, že právě my jsme měli odvahu dokonat tak obrovské dílo!“[10]

10 PIOTRKOWSKI, Stanisław: Misja Odyla Globocnika. Sprawozdania o wynikach finansowych zagłady Żydów w Polsce. Warszawa, 1949, s. 10.

Vůdce začal až tleskat: „Toto jsou pravdivá slova! To jsou také má slova, můj schopný a moudrý Globocniku!“

Skutečně se to stalo? Zdá se to velmi pravděpodobné. Sám Globocnik to nikdy před žádným tribunálem nedosvědčil (ostatně 6. června 1945 spáchal sebevraždu, když ho měla zatknout britská hlídka v Korutanech), ale přesto si ho Himmler skutečně oblíbil. V dopisech ho oslovoval něžně: „Mein Lieber Globus“.

Tehdy, na jaře 1942, než se tábory smrti rozjely na plné obrátky, byl Globocnik velmi zvědav na reakci Franze Stangla. Čekal na něj v lubelském parku a zřejmě uvažoval: Bude se hodit? Osvědčí se? Nezhroutí se? Jakmile vedle něj usedl na lavičku, vysvětlil mu, co se od něj doopravdy očekává. Sdělil mu, že německá armáda na východní frontě zažívá těžké chvíle a bude nutné jí pomoci. Stangl musí zřídit tábor, z něhož půjde zásobování pro frontové jednotky. Stangl dobře věděl, co to znamená. Když byla řeč o zásobování, oba měli na mysli zabíjení. Takový tábor měl vzniknout v Sobiboru.

Než Franz stačil cokoliv okomentovat, Globocnik přikázal poručíkovi, aby přinesl připravený plán tábora a rozložil ho na voňavé trávě. Vyšlo najevo, že Lager už se staví, ale jde to ztuha a teprve někdo takový jako Stangl práci dokáže popohnat.

Setkání se chýlí ke konci. Stangl byl vyslán do Bełżce. Na vlastní oči měl vidět, jak bude vypadat podobné pracoviště. Tábor v Bełżci již pracoval naplno, kapitán Christian Wirth, jeho starý známý, ho právě zdokonaloval. Stangl se měl teprve na místě dozvědět, co to znamená.

Dozvěděl se to zanedlouho. K masovému zabíjení se využívaly spaliny z tanku. Samozřejmě že dříve, jak pokrytecky tvrdil novinářce, o žádném plynu ani spalinách neslyšel. Přece se měl zabývat tříděním teplých kalhot na frontu! Zato výsledky inovace předčily veškerá očekávání. Když vysedal v Bełżci z auta, zapotácel se.

„Ten pach...!“ měl reagovat. „Ach bože, ten pach byl všude,“ vyprávěl později v rozhovoru se Serenyovou.[11] Když došel k budově velitelství v lese, zjistil, že Wirth tam není, protože je „vzteklý“ a řádí někde v terénu. „Raději se dnes držte se od něj dál,“ zaslechl. Vydal se hlouběji do lesa a nakonec ho uviděl. Wirth stál na nějakém vyvýšeném místě, na nějakém náspu, a skutečně nevypadal odpočatě. Jakmile k němu Franz došel, spatřil, že ta hromada je skutečně náspem… jenže ne protipovodňovým. To, co jím protékalo, nebyla voda, ale něco na způsob polévky. Polévky z lidí. Gigantickou jámu vyplňovala tekutina z rozkládajících se mrtvol. Těla, v podstatě to, co z nich po fermentaci zbylo, se právě přelévala přes okraj valu a začala stékat po úbočí. Pach se nedal popsat. Pohled také ne.

11 SERENYOVÁ, Gitta: Do temnoty. Od milosrdné smrti k masovému vraždění, op. cit., s. 138.

Tak se Stangl dozvěděl o pravé povaze své mise.

Je to pravdivé vyprávění? Skutečně si teprve tehdy uvědomil, že bude andělem, ba dokonce samotným bohem smrti? Bez ohledu na ten šok, jaký tehdy musel prožít, byl upřímný.

„A tenkrát jste věděl, že to, co se děje, je špatné?“ zeptala se ho novinářka. „Ano, věděl jsem,“ odvětil.[12]

12 SERENYOVÁ, Gitta: Do temnoty. Od milosrdné smrti k masovému vraždění, op. cit., s. 140.

Práci však neodmítl. Přijal Globocnikovu nabídku. Během dvou měsíců od zprovoznění Sobiboru v květnu 1942 zde bylo zplynováno sto tisíc lidí. Problémy s gigantickým množstvím mrtvol a také s důsledky jejich mělkého pohřbívání představovaly každodenní chléb nové práce.

Právě tehdy si velitel nechal ušít bílou uniformu. Od té doby ji stále nosil.

V srpnu přišly nové rozkazy. Vychází najevo, že si Treblinka nevede dobře, že tamní práce je fušeřina, proto potřebuje dobrého manažera. Globocnik už věděl, koho tam poslat. Stangl se již osvědčil v Sobiboru, měl dobrý vliv na podřízené, poradí si i v Treblince.

Treblinka vyžadovala silnou ruku. V rámci „konečného řešení“ měla sehrát významnou roli, měla realizovat „vysídlení“ varšavských Židů. Těch majetkově a politicky nejmocnějších. Politicky, protože v Treblince měla zahynout jejich celá politická, hospodářská a kulturní elita, a majetkově, protože právě sem přiváželi své bohatství. Měla se stát vzorovou jednotkou, skutečnou továrnou. Stroj na zabíjení a vydělávání.

Tak se i stalo. Treblinka se stala nejlépe fungujícím táborem smrti v dějinách lidstva. Stangl na tom měl velkou zásluhu.

„Jel jsem tam s řidičem SS,“ vzpomínal na svůj první den v nové práci. Cesta vedla podél trati. Dvacet minut před cílem zahlédl přes okno mrtvolu. Dozorci zřejmě zastřelili prchajícího z vagonu. Hned za ním ležely dvě, tři někdy i větší skupinky mrtvých. Jakmile auto dojelo k železniční stanici, u trati se již nacházely stovky mrtvol. Ležely tam, dle jeho slov, několik dní v parnu, zdeformované a opuchlé. Do nosu ho opět udeřil smrad.

V té době stál v táboře plný transport. Zjistil, že přijel už dávno, někteří cestující byli mrtví, ačkoliv ještě nebyli „vyloženi“, a jiní stále žili. Je zajímavé, že Stangl nepoužil termín „mrtvoly“, ale „kusy“. Když o tom v roce 1970 vyprávěl, nehovořil o lidech, o mrtvých lidech, ale o nějakém zboží. Oni na něj neudělali sebemenší dojem. Teprve po příjezdu do prostoru samotného tábora oněměl.

„Bylo to Dantovo peklo,“ uvedl. Když o tom mluvil, poprvé za celý rozhovor s novinářkou zrudl a rysy mu ztuhly.

„Když jsem přijel do tábora a vystoupil z auta na třídicí dvůr (Sortierungsplatz), stál jsem po kolena v penězích. (…) Brodil jsem se v papírech, mincích, drahých kamenech, špercích a šatstvu. Bylo to všude, rozházené po celém dvoře. Zápach byl nepopsatelný; stovky, ne, tisíce těl všude, rozkládajících se, zahnívajících. Za tím dvorem v lese, jen pár set metrů na druhé straně plotu z ostnatého drátu a všude kolem tábora byly stany a plály ohně, se skupinami ukrajinských dozorců a děvčat, vlastně děvek, jak jsem později zjistil, z celého venkova – potácely se opilé, tančily, zpívaly a hrála hudba...“[13]

13 SERENYOVÁ, Gitta: Do temnoty. Od milosrdné smrti k masovému vraždění, op. cit., s. 194.

Následně vyrazil na inspekci. O jejím průběhu před soudem hovořil jiný esesman, který se stal Stanglovým podřízeným, Franz Suchomel. V jeho výpovědi se taktéž hovoří o brodění po kotníky v různých věcech. Nepotvrdil však, že by šlapal po briliantech.

Budoucí velitel se měl vydat ze seřadiště, kde se svlékali muži, a pak projít tzv. šlauchem, což byl stometrový úsek cesty vedoucí přímo k plynovým komorám. Tady už Stangl nevydržel. Při pohledu na nahé, na smrt vyděšené ženy, které se v běhu vyprazdňovaly nebo si přičaply na cestě, si kategoricky vyžádal, aby se jim poskytly alespoň kbelíky. Ty podle něj měly pomoci, aby bylo aspoň o něco čistěji. A nebude to tu tak smrdět! V tu chvíli se na něj měl obořit Wirth, starý kolega z Bełżce, který tady pobýval již několik dní.

„Krucinál, mně je fuk, co jste dělal se sračkama v Sobiboru,“ vyštěkl. „Nechte je, ať se podělají. Později se to přece uklidí.“[14]

14 Tamtéž, s. 199.

Stangl (stále se držíme jeho verze událostí) toho měl dost. Odešel navštívit dosavadního velitele, doktora Eberla, který, poněkud pobaven jeho výrazem, měl konstatovat, že to tady není až tak špatné, jak se zdá.

Stangl byl otřesen. Velitelovo vysvětlování ho úplně míjelo. Na jeho otázku, co se děje se všemi cennostmi, které s sebou Židé přivážejí, protože jak si stačil všimnout, nejsou řádně tříděny (a přece ty všechny věci patří třetí říši a každý židovský dolar je velitel povinen vyúčtovat), dostal udivující odpověď. Řekl, že transporty jsou vypleněny ještě dříve, než dojedou do Treblinky, není tedy prakticky co zajišťovat.

Tato odpověď Stangla úplně konsternovala. Tak to alespoň tvrdil. Když čteme jeho slova, překvapuje nás ještě něco. Stangla lidé nezajímají, zajímá ho „náklad“ a cennosti, které po nich zůstaly.

Takto budoucí velitel Treblinky při vyprávění britské novinářce o svých začátcích z práce v táboře prozradil, jaký úkol vlastně od Globocnika dostal. Měl nejen zabíjet Židy, ale dostat z nich co největší zisky.

Vizita skončila.

Po týdnu se spolu setkají ve Varšavě. Stangl oznamuje, že rozkaz, aby provedl něco s tím nepořádkem, je neřešitelný. Nesplnitelný, protože (jak se vyjádřil) v Treblince je konec světa.

Jako by na to Himmlerův oblíbenec čekal. „Přece to pro ně má být konec světa!“ Údajně právě takto zlomil Stanglův odpor a přesvědčil ho k přijetí funkce velitele.

Kapitola 2

Šestá na hodinách

Slunečníky. Velké zahradní slunečníky, zřejmě z voděodolného materiálu.[15] Přesně takové mají dnes na každé letní zahrádce. Přestože jsou na mapě černobílé, ve skutečnosti měly červenou barvu. Stály hned vedle oplocení, blízko kolejí. Cestující je z vagonů museli vidět. Pod podmínkou, že se dotlačili k jednomu okénku vagonu. Výraz „cestující“ není vhodný, stejně tak ani místo, na němž vystupovali. Nebylo to „nástupiště“, spíše rampa. A oni nevystupovali, nýbrž byli vyvlečeni nebo vyhnáni silou.

15 Deštníky u pivní zahrádky esesmanů jsou zakresleny do dvou map tábora, které jsou uloženy ve sbírkách Židovského historického institutu (Żydowski Instytut Historyczny, ŻIH): na Moszkově a Mańkově mapě (ŻIH 245/117) a na mapě anonymního autora (ŻIH 245/118). Naopak na mapě vyhotovené Stanisławem Konem (ŻIH 245/116) a na Ołomuckého výkresech z roku 1945 (s přilepenými postavičkami vystřiženými z tisku) slunečníky a „bar pod širým nebem“ chybí.

Slunečníky jsou tři. Dnes na turistických vyhledávačích nabízejících výlet do Egypta symbolizuje ikonka s takovýmito slunečníky letovisko. Díváte se na slunečník a už víte: Šarm aš-Šajch nebo Hurghada. Koupání, pití, diskotéky. Samé příjemné věci.

Přesně takovéto slunečníky jsou zakresleny na mapě. Jedná se o trojrozměrný plán tábora Treblinka II.[16] Mapa vznikla hned po válce na základě svědectví dvou vězňů. První – Moszek Laks, v táboře zvaný Mietek, do Treblinky přijel 22. září 1942 ze Suchedniowa. Po několika týdnech z tohoto transportu zůstal na živu jenom on. Druhým byl Maniek Płatkiewicz, víme o něm málo.

16 Plán tábora smrti v Treblince podle rekonstrukce bývalého vězně M. Lakse. Viz BLUMENTAL, Nachman (ed.): Dokumenty i materiały z czasów okupacji niemieckie w Polsce. Díl 1: Obozy. Łódź, 1946.

Přestože Moszek i Maniek pracovali celé dny ve sklepě, kde loupali brambory, měli dobré pozorovací schopnosti. Na jejich mapě (nakreslené Ołomuckým v roce 1946) je v severovýchodním cípu tábora fotbalové hřiště. Nezapomněli, že na bránách byly zavěšeny síťky, aby ukrajinští wachmani (určitě fanoušci Dynama Kyjev) nemuseli po každém gólu běhat za míčem. Nebo že obrněný vůz stojící u Wachstube byl patrně tank, protože měl hlaveň. A vedle se nacházela malá pumpa. Právě z ní esesmani čerpali vodu, než se na stolcích pod slunečníky objevily nápoje. Protože pivo nebo víno se muselo nejprve objednat. Židovští sluhové je nosili ze sklípku na druhé straně Lagerstrasse.

Takových maličkatých pump, jako je ta u slunečníků, je na mapě více. Mají typicky zaoblené čerpadlo, jaké lze ještě spatřit v každé polské vesnici. Zajímavé, jak asi esesmanům chutnala tamní voda? Jestli jim moc nechutnala, možná jim pachuť vynahrazoval židovský umělec Salwe. Dělal jim společnost při pití a jídle. Vystupoval hned vedle, před jejich barákem. Známe jeho repertoár. Například víme, že operu Cavalleria rusticana zpíval na přání italsky.

Kromě řady budov (mezi nimi byly třídírny, železniční budovy, obytné domy, známý „lazaret“ a dvě plynové komory) Moszek a Maniek zaznamenali také dlouhý plot z ostnatého drátu a pás protitankových ježků. Dále tuto obrannou linii doplňují věžičky. Vedle jedné z nich se nachází hlavní brána. Touto branou do tábora vjížděly všechny vlaky.

Jimi bychom měli tento příběh začít.

Transporty. Oběti.

Všichni, než dojeli do Treblinky, ve vagonech strávili několik hodin (v nejlepším případě) až několik dní. Vždy v hrozné tlačenici, bez přístupu čerstvého vzduchu a vody. Ve smradu a dusnu.

Transporty probíhaly v tak hrůzostrašných podmínkách, že když na konci této cesty ukrajinští dozorci otevírali vagony, často z nich nikdo nevycházel vlastními silami. Živí nemohli, mrtví se museli vynášet. Jako první přijížděly vlaky z Varšavy.

„Když se dveře otevřely, ti, kteří leželi polonazí, se chtěli přiobléci, ale ne každému se to v tom spěchu podařilo. Ukrajinci na rozkaz esesmanů vskočili do vagonů a tloukli holemi vlevo i vpravo, vyháněli lidi. Vyšli jsme unavení a vyčerpaní. Po mnohahodinové jízdě v temném vagonu nás slunce oslepilo,“[17] vzpomínal Abram Jakub Krzepicki, jemuž se z Treblinky podařilo utéct. Své svědectví diktoval novinářce a spisovatelce Rachel Auerbachové začátkem roku 1943. Dokument se dochoval, byl zakopán s dalšími texty ve známém Ringelblumově archivu.

17 KRZEPICKI, Abram Jakub: Człowiek uciekł z Treblinek..., op. cit., s. 155.

Krzepicki vzpomínal, že se na rampě objevil kolem páté odpoledne.

Mladý Jehuda Weinstein z łosického ghetta na nástupiště vystoupil uprostřed noci. A tehdy, jak si to přál Globocnik, pro něj nastal „konec světa“. Chlapec byl postřelen. Minutu předtím si všiml dvou mužů doprovázených esesmanem, kteří nesli kbelíky s vodou. Už dva nebo tři dny nic nepil, a proto musel mít neskutečnou žízeň. To se Němci nelíbilo.

„Odjistil zbraň a náhle jsem zjistil, že ležím tváří k zemi. Necítil jsem bolest, ale věděl jsem, že jsem postřelen. Slyšel jsem jako ve snu, že vedle mne kdosi leží a oplakává smrt svého otce. Byl jsem zesláblý, ale přesto při vědomí. Na pravé straně mé bílé košile se objevila krvavá skvrna,“[18] popsal ve svých vzpomínkách. Přežil. Střela nebyla smrtelná. Němec ho však považoval za mrtvého a šel dál.

18 WEINSTEIN, Eddie: 17 dni w Treblince. Překlad Rafał Zubkowicz. Łosice, 2012, s. 35–36.

Další svědek, Chil Rajchman (transport z Lubartowa, Łęczné a Ostrowa Lubelského) přijel do Treblinky kolem půl páté ráno. O několik dní později přijel z českého Terezína Richard Glazar. Ten si zase zapamatoval, že bylo 15:30. Jankiel Wiernik, který se stane hlavním táborovým tesařem, vystoupil několik minut po šestnácté hodině. Jerzy Rajgrodzki, omámený cestou, vyšel na nástupiště na úsvitu. V jedné ruce držel ručku pětiletého syna a druhou rukou svíral drahocenné housle – „pravé Steinerovy, s nimiž jsem od dětství tvořil nerozlučnou dvojici,“[19] napsal, protože chtěl být přesný.

19 RAJGRODZKI, Jerzy: Jedenaście miesięcy w obozie zagłady w Treblince. In: Biuletyn Żydowskiego Instytutu Historycznego, leden–duben 1958, č. 25, s. 101.

Další svědci, kteří jsou v tomto vyprávění důležití, přijížděli nad ránem, uprostřed noci nebo v pravé poledne. Každý si ten okamžik přesně zapamatoval, protože poslední krok ve vagonu znamenal zároveň první v jejich novém životě. Zapamatovali si hodinu, protože ještě měli na rukách hodinky. A přesto se všichni zmýlili. Vystoupili na „nástupiště“ v šest hodin. Každý z nich. Do jednoho.

Přesně takový čas ukazovaly velké nádražní hodiny. Vždy a v kteroukoliv denní dobu. Není známo, jestli to mělo být šest ráno nebo šest odpoledne. Prostě šest – tak to ukazovaly sedmdesáticentimetrové ručičky. Byly nakreslené. Nádražní hodiny v Treblince nebyly hodinami, stejně tak Treblinka nebyla pracovním táborem. Židé tam nebyli „přesídleni“ a život, který byl darován jen hrstce, již nebude životem.

Ručičky fiktivních hodin byly prvkem naprosté mystifikace. Jejich tvůrci chtěli, aby díky nim stroj smrti pracoval bez větších obtíží.[20]

20 Namalované hodiny, informace a také ukazatele cesty se na fiktivním nástupišti objevily teprve v období vánočních svátků roku 1942. Tehdy velitel Stangl vydal rozkaz vytvořit maketu stanice Treblinka.

Po výstupu z vagonů nejprve upoutala pozornost třímetrová tabule s nápisem „Stazion Ober-Majdan“. Záměrem jejích tvůrců bylo, aby působila uklidňujícím dojmem. Vedle ní se nacházely informace o přestupech. Směrem na Białystok a Vakavysk. Kromě toho zde byly další tabule a ukazatele cesty. A vývěsní štíty – jako např. „telegram“ nebo „telefon“. Podél rampy stálo několik dřevěných budov. V jedné z nich byla pokladna. To byla rovněž atrapa. Stejně jako bílé cedulky s černými nápisy „1. třída“, „2. třída“ a „3. třída“… Představovaly jen dekoraci. Naznačené dveře nikam nevedly. Stejně tak ani v okénku úschovny zavazadel nikdo nebyl. Čekárna nebyla čekárnou, ale skladem věcí, které začínaly měnit svého majitele. Vedle ní se nacházel jízdní řád. Kdo měl chvilku, mohl si všimnout časů odjezdů. Do Berlína, Vídně, Varšavy nebo do Grodna… Jenže odtud nikdy žádný vlak s cestujícími neodjel. Pak ty podivné pokyny v polštině a němčině. O koupeli, dezinfekci, penězích a špercích. Dokonce i zvláštní výzva pro Varšavany. Jak se mají chovat, aby nedělali nepořádek.

Vraťme se na rampu. Právě přijel transport.

První, co je slyšet po skřípotu otevíraných dveří, je křik.

Richard Glazar: „Aussteigen, alle aussteigen, schneller! Vystupovat, všechno vystupovat, rychleji, rychleji – těžší zavazadla nechte zatím na místě!“[21]

21 GLAZAR, Richard: Treblinka, slovo jak z dětské říkanky, op. cit., s. 16.

Chil Rajchman: Raus! Raus!

Samuel Willenberg: Schnell, schnell!

Ten křik, německy a ukrajinsky štěkané rozkazy u cestujících vyvolávají šok. Hned, okamžitě. Protože vůbec netuší, o co jde. Konsternace je naprosto pohlcuje. Totálně a hypnoticky. Dveře se s rámusem otevírají, musejí okamžitě vystoupit. Všechno se děje rychle, není čas se zorientovat. Na váhavé dopadají rány. Dozorci je bijí. Brutálně a účinně. Pažbami pušek. Jsou tady i esesmani, ti jednoduše střílejí. Jsou zde také Židé. Mají modré pásky. Drží smetáky, a jakmile skončí vykládka, vskočí do vagonů a začnou je zametat. Přímo pucovat. Není to vůbec jednoduché. Vnitřek je potřísněn fekáliemi, ve vagonech leží mrtvoly. Na rampě zatím panuje chaos. Ženy svolávají ztracené děti, jsou slyšet rozkazy, křik a pláč. Střílí se čím dál víc. Ne pro výstrahu. Ne nad hlavami. Esesmani střílí do lidí. Začínají padat mrtví. Je jich čím dál víc. To vyvolává paniku, ale ta je – kupodivu! – velmi rychle potlačena. Prostě na ni není čas. Několik tisíc lidí z dvaceti vagonů (tolik jich na rampě stojí) se vydává na pochod. Jsou hnáni na plac. Samuel Willenberg si zapamatoval, že po obou stranách stály další baráky. Plac není velký, od jednoho baráku ke druhému je to nějakých třicet metrů. Uprostřed pumpa. Běda tomu, kdo by se k ní i přes zákaz vrhl. Obvykle nestačil ani doběhnout a zabila ho kulka.

Na placu je velká tlačenice, ženy mají okamžitě jít do baráku po levé straně. Pak se objevují další Židé, tentokrát s červenými páskami. Nařizují mužům sednout si na zem a sundat si boty. Rozdají jim krátké, ustřižené provázky, aby je svázali do páru. K Willenbergovi přistupuje nějaký mladý chlapec ve sportovní větrovce. Na krku má barevný šátek. Je vidět, že je tady už dlouho, protože tento zdánlivý chaos ovládá.

Je to velmi důležitý okamžik. Dá se říci, že přelomový v dalším Willenbergově životě. Ten zdejší mu nařídil, aby řekl, až přijde čas, že je zedník. Komu to má říct a proč? Kdo se ho bude na to ptát? Willenberg tomu vůbec nerozumí.

Stejně dezorientovaný je Richard Glazar. Už se svlékl. Stojí nahý v davu dalších nahých mužů a čeká, co bude dál. Rozhlíží se kolem. Za chvíli půjdou do sprch, ale on (tak si to zapamatoval) nemá zájem. Tolik cizích naháčů, hygienické podmínky budou jistě hrozné. Míjí ho esesman s lodičkou na hlavě. Zastavuje se a říká: „Komm du auch – Pojď taky, oblékni se, rychle…“[22]

22 GLAZAR, Richard: Treblinka, slovo jak z dětské říkanky, op. cit., s. 17.

Glazar, neptaje se na nic, se v běhu obléká, ale musí odevzdat hodinky. Strhává také svou židovskou hvězdu našitou ještě v českém ghettu. Za okamžik stojí před vedoucím pracovní čety. Před vysokým chlapcem se žlutou páskou „Vorarbeiter“ a bičem v ruce. Ten také nemluví, jenom ječí. Štěká povely. Glazar z toho vřískotu nic nechápe. Domýšlí se však, že má třídit šatstvo. Teprve teď si všímá, že všude, kam oko dohlédne, se kupí velké hromady oblečení, zavazadel a ranců. Jsou toho hory, jako by z vlaku nevystoupilo několik tisíc, ale mnohem, mnohem víc cestujících. Willenberg si ty kufry zapamatuje až do konce života. Bude se mu o nich zdát po několik desítek let. Je pro ně typické, že pozbyly svou funkci, neboť měly vylomené zámky. Přestaly být zavazadly.

Samuel Rajzman má ještě chvíli, může se dívat na ženy. Mizejí v baráku po levé straně. V nejhorší situaci jsou ženy s více dětmi. Pláčou únavou i hladem. Chtějí být blízko svých matek. A ty mají jen dvě ruce. Ukrajinci jim vytrhávají nejmladší děti. Dovolují jen držení jednoho dítěte za ruku. Silou vytržená mrňata, vřískající a vzdorující, mizela v náručí dozorců za další branou. Na placu vládla bolest a utrpení.

Jakmile už svlečený Rajzman stojí u vrátek do „šlauchu“, zpozoruje ho jeden známý. Je vidět, že je tu delší dobu, nehledí roztržitým zrakem, ale spíše z něj vyzařuje klid a sebekontrola. Přivádí esesmana. Němec pokyvuje hlavou. Rajzman se může obléct. Samozřejmě ne do svých šatů. Ty už nemá, někdo je ukradl a v běhu zanesl na jednu z několika desítek hromad.

„Vzal jsem z hromady první, které mi padly pod ruku. Kamarádi později našli mé dokumenty a předali mi je. Byl jsem jediný, kdo si uchoval dokumenty, fotografii manželky a dítěte, starý polský občanský průkaz. Později jsem je zakopal, aby mi je nikdo nevzal.“[23]

23 RAJZMAN, Samuel: Mój pobyt w Treblince. In: Dokumenty i materiały z czasów okupacji, op. cit., s. 183.

Další svědek, Zenon Gołaszewski, stál okamžik jako opařený. Stačil si už vyzout jednu botu. V tu chvíli k němu přistoupil nějaký esesman. Byl elegantní – tolik si Gołaszewski stačil všimnout. Hned nato si o něm názor upravil. Protože ten se rozmáchl a přetáhl ho bičem. Nepopsatelná bolest. Bič dokázal ve vycvičené ruce proseknout košili, napnutou kůži a zatít se do těla jako ostří.

Dezorientovaný Gołaszewski nadále stál, proto dostal ještě jednou. Protože ani podruhé nereagoval, jednoduše nevěděl, co má dělat, nikdy předtím nebyl bit, Němec se zastavil. Teď byl vyveden z míry on.

„Proč se nesvlékáš?“ zeptal se.

„Protože jiný esesman mi nařídil tady zůstat.“

„A kdo jsi?“

„Zámečník.“

„Posbírej šatstvo, budeš ho třídit.“[24]

24 GOŁASZEWSKI, Zenon: Wydałem tajemnicę Treblinki. In: Za wolność i Lud. č. 9, 1.–15. května 1964.

Abram Krzepicki se rovněž ocitl na placu. Jiné východisko nebylo. Stačil si všimnout řádu sepsaného na dvou velkých tabulích. Upoutalo ho, že hned po koupeli mu budou jeho věci a peníze vráceny. Neměl však čas o nápisu přemýšlet, protože se zjevil esesman.

Stanul na vyvýšeném místě a začal mluvit. Jeho hlas byl klidný a zpráva dokonce vtipná: „Habt keine Angst (Nebojte se), každou chvíli opakoval: Euch wird gar nichts geschehen (Nic se vám nestane). Ty mrtvoly v tom baráku, balamutil, nám přivezli. Ti lidé se udusili ve vagonech vlivem nedostatku vzduchu. My za to nemůžeme. Tady se bude s každým zacházet dobře. Každý bude zaměstnán ve svém oboru: krejčí v krejčovských dílnách, stolaři ve stolařství, ševci jako ševci. Každý dostane práci a chléb. Někteří začali udávat své profese. Osměleni popošli blíže a Němec se široce a vlídně smál, kontroloval jejich svaly, poklepával po zádech: Ja, ja, es ist gut! Bist kräftig. (Ano, ano, to je dobře. Jsi silný.) Rozléhal se potlesk.“[25]

25 KRZEPICKI, Abram Jakub: Człowiek uciekł z Treblinek..., op. cit., s. 156.

Podívejme se ještě jednou na Mańkovu a Moszkovu mapu. Oceňme symetrii řešení, rozdělení prostoru, pořádek a harmonii. Víme-li, co mapa znázorňuje, co se v Treblince dělo, lze říci, že výkres představuje něco na způsob ideálního města. Esesmanská citta ideale. Její ďábelská verze.

Myšlenku takovéhoto „ideálního města“ patrně jako první formuloval Hippokratés. Italové ji uvedli do praxe v době renesance. Takové město, dle předpokladu návrhu, bylo nejlepší vybudovat „najednou“ a zohlednit v něm všechno, co je nutné pro fungování v dokonalém pořádku. V ideálním městě má být život pohodlný, efektivní a estetický. Všechno do sebe má zapadat, souznít a směřovat k cíli. Usnadňovat realizaci mise.

Jaký byl cíl Treblinky? Jakou misi měl tábor vykonat?

V prostoru něco přes dvacet hektarů se mělo zavraždit co nejrychleji co nejvíce lidí. Kolik přesně?

Po válce polští prokurátoři počítali následovně: Trval-li pravidelný provoz transportů od 23. července do 20. prosince 1942, pak po sváteční přestávce od 15. ledna do 15. května 1943 a poněkud volnějším tempem od května do října, znamená to, že celkem do Treblinky přijelo sedm tisíc osm set padesát čtyři vagonů. V každém z nich bylo sto padesát až dvě stě lidí. Celkově dostaneme součet v rozmezí osm set až osm set padesát tisíc lidí.

To byl ten úkol. Na ploše menší, než má Národní stadion ve Varšavě, měl být vyvražděn téměř milion lidí. Podařilo se.

Kapitola 3

Práce zde znamená všechno

Tady je. Jmenuje se Kurt Franz, má funkci Stanglova zástupce. Je pohledný, chodí zpříma, strhává na sebe pozornost již z dálky. „Jak cirkusový kůň ve svých lesknoucích se vysokých botách. Jako tanečník z podřadného baletu,“ popsal ho Willenberg. Esesman stojí uprostřed prostranství a klidným zrakem přihlíží rošádě. Na krátkém vodítku drží psa. Bernardýna. Pes vypadá, že je dobrotisko. Všechny děti vědí, že psi této rasy zahraňují lidi v nouzi.

Franzův pes se jmenuje Barry. Je dobře vycvičený. Ne však v záchranářství. Je vycvičen, aby mužům odkusoval genitálie. Jeho páneček ho za úspěšné zakousnutí usliněnou tlamou odměňoval salvou smíchu.

Záhy k Franzovi přichází starší žena. Vypadá, že je to 82letá Rosa Debora Graf-Freud. Vytahuje z kabelky nějaký dokument a výbornou němčinou s vídeňským přízvukem vysvětluje, že je sestra Sigmunda Freuda. Jméno slavného psychoanalytika vyslovuje zřetelně. Snaží se, aby tento elegantně vyhlížející důstojník v tomto chaosu a zmatku ihned pochopil, o koho jde. Není znechucen. Franz vypadá dojat a s jeho vyšší postavou se uctivě sklání, aby mu neušlo žádné slovo. Skutečně četl Freuda? Zná objevitele psychoanalýzy? Ne, to není příliš pravděpodobné. Ale dává se s dámou do hovoru.

Žena mu vysvětluje, že vzhledem k věku je nucena žádat lehkou práci, nejlépe v kanceláři. To se Franzovi jeví jako rozumné. Pokyvuje hlavou. Následně ji prosí o dokumenty. Dáma je vytahuje z kabelky a předává mu je, ten je dlouze čte, pak konstatuje, že došlo k nějakému obrovskému nedorozumění. Nejlepší bude, když se to okamžitě vysvětlí. Ne, nejde o nesrovnalosti v dokumentech. Spíše o to, že žena sem skutečně byla přivezena nesprávně. Do tohoto tábora.

Franz ženě laskavě ukazuje cestu a odcházejí.

„Odvedl ji k jízdnímu řádu a řekl, že za dvě hodiny pojede vlak do Vídně. Může si tady nechat všechny své cennosti a dokumenty. Měla by projít koupelí, po níž pro ni budou připraveny vhodné dokumenty a jízdenka do Vídně,“[26] napsal Rajzman.

26 RAJZMAN, Samuel: Mój pobyt w Treblince, op. cit., s. 183.

To zapůsobilo. Žena se uklidnila a odešla do „sprch“. Jiný svědek, Hejnoch Brener, ještě něco doplnil. Ve výpovědích uvedených během války sdělil, že esesmani dobře věděli, kým ona žena je. Jméno Freud znali. Celou událost mezi sebou komentovali a rovněž se tomu povedenému žertíku smáli. Svou radost sdíleli s některými vězni. „ ‚Sestra skvělého Sigmunda Freuda byla zabita taky.‘ chlubili se před námi,“[27] uvedl Brener.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Treblinka: Povstání v továrně na smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.